Edice Societas XLIX.

Na obálce je detail klenby katedrály v Bordeaux

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2020

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

ISBN 978-80-7412-343-6 (tištěná kniha 2020)

ISBN 978-80-7412-363-4 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-364-1 (mobi 2020)

Z francouzského originálu

Guide spirituel pour la perfection

Desclée de Brouwer, Paris 1963

přeložil Josef Koláček

Odpovědný redaktor Michal Altrichter

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou  530. publikaci

Olomouc 2020

Cena 129 Kč (včetně DPH)

Jean-Joseph Surin

Průvodce duchovním životem

Úvod

V dopise psaném v Bordeaux v únoru 1661 oznamoval Jean-Joseph Surin matce Anně Bouignonové, že dopsal novou knihu, které dal titul Duchovní průvodce[1] k dokonalosti: „Právě jsem dokončil její četbu – teprve nedávno totiž byla udělána kopie – a shledávám ji nesrovnatelně lepší a pronikavější, než co jsem dosud napsal… Co se týká tohoto díla, vnímám, že dá-li mi Bůh spatřit jeho vydání a přijetí, řeknu: Nunc dimittis.[2] Jsou v něm všechny moje ideje. V tom jsem jako svatý Ignác, který si před smrtí přál vidět, že jeho kniha je schválena Svatým stolcem. Nedávno jsem navrhl našemu otci provinciálovi,[3] že bych ji věnoval jemu, ale on mi bezelstně odpověděl, že nevěří, že by byla našimi otci dobře přijata, a že nezná v naší provincii dostatečný počet osob schopných ji ocenit. Ostatně jsem o tom sám přesvědčen, protože mé názory se příliš neshodují s většinou našich doktorů. Zatím jsem si k jeho spokojenosti předsevzal, že se svým dílem budu zabývat tehdy, zařídí-li náš Pán věci tak, aby bylo vydáno. Nebudu tedy pro uspíšení jeho vydání nic podnikat. Nemohu jednat jinak než podle předepsaného řádu, a podle slova, kterým jsem všechno odevzdal našemu Pánu.“[4]

Surin nikdy ono vydání, po němž by mohl pronést své Nunc dimittis, nespatřil. Z jeho ihned zničeného díla však byly vydány jen některé zlomky: různé kapitoly druhého svazku Catéchisme spirituel (1663) a poslední, osmá část pravděpodobně ve Fondements de la vie spirituelle (1667). Text zůstal v rukopise.

Průvodce duchovním životem, znovu a znovu opisovaný, přenášený z města do města podle libosti čtenářů, zachovaný podle toho, které části si chtěl který čtenář uchovat, skončil na půdě, kde obvykle takové věci končívají. Aby dílo nebylo zapomenuto, vydal jednu jeho kopii odvážný kněz Jean Baptiste Lasausse v roce 1801,[5] chyběla zde však sedmá část.[6] Jiná kopie téhož textu spatřila světlo světa v roce 1828 jako „nevydané dílo“.[7] Albanel vydal v roce 1836 prvních sedm částí Průvodce duchovním životem[8] a přitom se opíral o jednu pečlivě opravenou kopii: o „jediné vydání“, jemuž hrozilo, že zůstane neznámé, jak říkal ještě v roce 1933 P. Cavallera, který litoval, že se nějaký rukopis nedochoval až dodnes.[9]

Historie Průvodce duchovním životem však není výjimečná, neboť celé Surinovo dílo propadlo témuž osudu. Čtenář dnes bloudí jen mezi troskami. Už knihy vydané v 17. století vůbec neodpovídaly rozsáhlému konceptu uskutečněnému autorem, zvláště souhrn složený ze čtyř svazků nesoucích titul Catéchisme spirituel. Vydavatelé čerpali z rukopisů, o nichž věděli. Většina těchto textů zmizela: Traité de l’amour divin, Traité de la perfection, Traité de secrets de la grâce, Discours justificatif de choses mystiques a jedna Explication de diverse questions mystiques.[10] Jiná část byla vydána: Cantiques spirituels (1660), Catéchisme spirituel (2 svazky 1657–1663), Fondements de la vie spirituelle (1667), Dialogues spirituels (3 svazky 1700–1709), Triomphe de l’amour (1829). Některá díla obíhala bez přesné autorizace, opsaná a bez kontroly přetištěná rukama spíše zbožnýma než odbornýma, zachycená jakoby v letu a vydaná tak, jak byla. Tak tomu bylo též u neidentifikovaného rukopisu, jehož opis našel „jakýsi duchovní“ a vydal ho pod svým jménem.[11] Jiné byly zveřejněny ve formě, jakou jim dal Surin – tedy v dopisech:[12] Questions importantes a la vie spirituelle,[13] jedna část Science expérimentale,[14] Poésies spirituelles a Contrats spirituels.[15] Zbytek, všude možně rozptýlený, zkrácený, rozšířený nebo opravený postupnými vlastníky, skrytý často pod nicneříkajícím titulem „duchovní díla“, jež se hromadí v archivech, čeká stále na milovníka hodně trpělivého, aby restauroval původní monument.

Nicméně už dlouho se Surin jeví lepším pozorovatelům jako „největší z mystiků Tovaryšstva (Ježíšova) ve Francii“, „mistr, který má pro nás na duchovním poli tutéž důležitost jako Boileau na poli klasickém“.[16] P. Grandmaison, uchvácen větší prozíravostí, v něm vidí „jednoho z nejslavnějších, originálních a mocných mystiků nejen Tovaryšstva Ježíšova, nýbrž celé církve 17. století“[17] a Robert Kanters ho z úplně jiného pohledu považuje za „jednoho z největších dobrodruhů duchovního světa“.[18] Historik, teolog a literární kritik, každý svým způsobem usiluje o uznání mimořádných zásluh autora a lituje současného stavu. Takové chvály a politování však nejsou ojedinělé. Již Houssaye mluvil o „příliš ignorovaných a opravdu úchvatných knihách P. Surina“.[19] V téže době P. Bouix pracoval na tom, aby je znovu oživil, bezpochyby ještě příliš nakloněn tomu upravit je podle momentálního vkusu, ale přesvědčen – on, který právě skončil překlad svaté Terezie –, že „mezi mistry duchovního života Francie není nikdo větší než on“.[20] Když se otec provinciál ptal výtečného teologa P. Gamarda, zda je vhodné vydat Surinovy spisy tak, jak to plánuje P. Bouix, vřele to doporučil: „Spisy P. Surina jsou nejobsažnějšími a nejsolidnějšími, jaké znám. Jeho učení a spiritualita jsou stejné jako učení a spiritualita sv. Ignáce s jediným rozdílem, že při aplikacích, jimiž oplývá, naléhá na svět tak důrazně a tak ho svírá, že mu stěží dovolí dýchat.“[21] Seznam obdivovatelů a žáků takového mistra tvoří plejáda velkých jmen: Bossuet, Boudon, Fénelon, Saint-Jure, Caussade, Grou, Cloriviére a mnoho jiných.[22] Každé z těchto jmen pak představuje dílo a vzpomínku na autora s apologetickým nádechem či s odstínem sympatie.

Ve skutečnosti se za Surinovou osobou táhne stín, rozpoznatelný v tisíci náznacích. Nikdy nebyl definovaný, ale také nebyl nikdy nepřítomný. P. Gamard se v roce 1875 snažil rozptýlit tvrdošíjné „předsudky rozšířené mezi dvěma našimi duchovními průvodci, bezpochyby řeholníky hodnými velké úcty, jejichž autorita však nemůže z žádného titulu převýšit tak četná a mocná svědectví“.[23] Dva bezejmenní řeholníci – v blízkosti mystika se vždy objevuje tento odpor – dlouho po smrti „podezřelého“ pokračují v roli, kterou měli za jeho života: jsou jimi P. Champeil a P. Chéron. Je to jen znamení, ale zdá se, že blesk génia nepřemáhá temnotu, která ho ohrožuje. „Dalo by se říci, že na P. Surinovi leží tíže divné osudovosti.“[24] Této tíži ustupují dokonce i životopisci: první, Boudon, musel ponechat poslední úpravy knihy Život svatého člověka P. Surina tiskaři, protože byl v těžké pozici.[25] P. Champion, který po vydání Lallementa považoval Surina za „nejosvícenějšího muže v tomto století“,[26] nemohl vydat ani Život, pro který za dlouhou dobu nashromáždil „zářné příklady“[27] a jehož vydání ohlašoval v roce 1695. Surinova bolestná historie je prvním vysvětlením noci, která zahaluje toto světlo.[28]

1 V 17. století byl termín guide ve francouzštině ženského rodu, Guide spirituelle (Duchovní průvodkyně). Redakčně jsme zvolili název Průvodce duchovním životem.

2 [Nyní můžeš propustit; nyní propustíš] srv. Lk, 2,29.

3 Fronton Gadault, provinciál Akvitánie do 17. 10. 1658.

4 Odkazujeme na naše kritické vydání Surinovy korespondence, vydané u Descléé de Brouwer, Bibliothèque européen. Text tohoto listu byl již zveřejněn v Revue d’ascétique et de mystique, 30 (1954), s. 38–39, ale s několika chybami, způsobenými omyly ve výkladu.

5 Psautier des amans de Jésus, composé dans une prison par un directeur de séminaire, XII, Demoraine, Paris 1801, s. 24–360. Toto vydání je rozšířené o Laharpovy Myšlenky na žalmy a traktát P. Surina na různé stupně modlitby, který ještě nebyl vydán. SURIN, J.-J., La Guide spirituelle. Suivie de Dialogues sur la vie intérieure, Langlois, Paris 1801, s. 285.

6 Existuje mnoho kopií této sedmé části: tři v archivech Saint Suplice, 6 Rue du Begard v Paříži, jedna v archivech SJ v Toulouse, 22 Rue des Fleurs, jedna v archivu Navštívení v Paříži 68, Av. Denfert-Rochereau ms. Possession de ursulines de Loudon. Všechny vznikly později než v 17. století.

7 SURIN, J.-J., La Guide spirituelle pour la perfection, nevydané dílo, Bureau de l’Association catholique du Sacré Cœur, Paris 1828, s. 60.

8 SURIN, J.-J., La Guide spirituelle pour la perfection, I−VII, posmrtné dílo, Albanel, Paris 1836, s. 446.

9 CAVALLLERA, F., «Guide Spirituelle» du P. Surin, in Revue d’ascétique et de mystique, 14 (1933), s. 409.

10 BOUDON, H.-M., L’homme de Dieu en la personne du R. P. Jean-Joseph Surin, Peigne, Chartres 1683, s. 295–296. Informace uváděné od Boudona jsou potvrzeny korespondencí. Ostatně jiné texty uvedené v seznamu jako rukopisy byly nalezeny až později: Questions importantes (1930), Poésies (1957).

11 Lettre CCLXXV, in BOUDON, H.-M., Œuvres complètes, III, J. P. Migne (ed.), Paris 1856, sl. 1204.

12 MICHEL, L. – CAVALLERA, F., (ed.), Lettres spirituelles du P. Jean-Joseph Surin, I, 1630–1639, Bibliothèque de la Revue d’ascétique et de mystique, Toulouse 1926; Lettres spirituelles du P. Jean-Joseph Surin, II, 1640–1659, Bibliothèque de la Revue d’ascétique et de mystique, Toulouse 1928; Lettres inédites du P. Jean-Joseph Surin à Mme de la Chèze, in Revue d’ascétique et de mystique, 17 (1936), s. 291–312,30 (1954), s. 38–70.

13 POTTIER, A. – MARIÈS, L., (ed.), Questions importantes a la vie spirituelle, Téqui, Paris 1930.

14 MICHEL, L. – CAVALLERA, F., (ed.), Lettres spirituelles du P. Jean-Joseph Surin, II, Bibliothèque de la Revue d’ascétique et de mystique, Toulouse 1928, s. 1–151.

15 CATTA, E. (ed.), Poésies spirituelles a Contrats spirituels, Vrin, Paris 1957.

16 BREMOND, H., Histoire littéraire du sentiment religieux en France, V, Mouton, Paris 1920, s. 152–306.

17 Recherches de Sciences religieuses, 16 (1926), s. 191.

18 KANTERS, R., Vie du Père Surin, La Pipe en écume, Paris 1942, s. 102.

19 HOUSSAYE, M., M. de Bérulle et les carmélites de France, Plon, Paris 1872, s. 19.

20 BOUIX, M. (ed.), Vie du P. Surin, Gauthier-Villars, Paris 1876, s. 37.

21 Paříž, 24. srpna 1875, (Chantilly, Archiv SJ, sbírka Gamard). Co se týká „úchvatných děl“ P. Surina, psal P. Gamard ještě 23. 12. téhož roku: „Abych odpověděl na Vaše přání, pozorně jsem četl a vážně prověřoval všechna díla P. Surina a mohu dosvědčit, že jsem nenašel nic v trojí oblasti teologie dogmatické, asketické a morální, co by nebylo plně v souladu s učením směrodatných doktorů a teologů katolické církve.“

22 Srv. BOUIX, M. (ed.), Vie du P. Surin, Imprimerie Gauthier-Villars, Paris 1876, s. 5–26, nebo texty citované in POTTIER, A. – MARIÈS, L., (ed.), Questions importantes a la vie spirituelle, Téqui, Paris 1930, s. 11–13. K těmto seznamům by se mohl přidat P. Rigoleuc (HAMON, A. /ed./, Vie et œuvres spirituelles, Éditions Spes, Paris 1931, s. 277–279), který citoval celé stránky ze Surina ve své korespondenci, nebo P. Judde, přítel Championa a žák Surina: „Celý Judde se nachází v Surinovi“ (DAESCHLER, R., Le P. Judde et la tradition mystique, in Revue d’ascétique et de mystique, 11 /1930/, s. 36).

23 Dopis z 23. 12. 1875, srv. poznámku 21.

24 BREMOND, H., Histoire littéraire du sentiment religieux en France, V, Mouton, Paris 1920, s. 148.

25 Srv. dopis 210, in BOUDON, H.-M., Œuvres complètes, III, J. P. Migne (ed.), Paris 1856, s. 1075.

26 POTTIER, A., Le P. Pierre Champion, Spes, Paris 1938, s. 183.

27 SURIN, J.-J., Lettres spirituelles, I, Champion, Nantes 1695, s. 219.

28 Zde podáme jen letmé indikace odkazující na zbytek našeho kritického vydání Surina (Desclée de Brouwer), jako i na naše dílo Expérience et langage, la science mystique du Père Surin.

První část: Dokonalost všeobecně

První kapitola: Idea dokonalosti

Jak si představit dokonalost?

Dokonalost v celém svém rozsahu je nejlepší stav, jakého může člověk dosáhnout v tomto životě. Ježíš nás jí učil a svými zásluhami nám ji získal.

Tento stav je plným uspokojením lidského srdce, spojeného s největší možnou svatostí a plností, a lze jej považovat za blaženost současného života.

Lidské srdce má tři základní pudy, které ho vedou k hledání toho, co ho plně uspokojí. Prvním je pud velikosti, druhým je potěšení a třetím touha vlastnit nejcennější věci. Proto lidské srdce velmi silně tíhne k rozkoším a bohatství. Dokáže-li toho všeho dosáhnout ve spravedlnosti a lásce, můžeme říci, že je v nejšťastnějším stavu, jaký si lze představit. Dokonalost v celé své plnosti znamená právě toto a zahrnuje všechny tyto věci.[29]

Přirozený pud člověka – velikost, potěšení a bohatství – se projevuje u dětí, jakmile začnou chápat. Je vidět, jak je těší, že jsou hodné, chválené, respektované a že se jim dává přednost před ostatními; věnují se svým hrám a snaží se jen bavit; a jestliže dostanou něco krásného, mají z toho velkou radost. Nejsou-li dobře vedeny, vlastní to nesprávným způsobem kvůli slabosti lidské přirozenosti. Avšak my to vlastníme podle dokonalosti skrze Ježíše Krista, který nám poskytl prostředek, abychom toho dosáhli dobrým a spravedlivým způsobem. Přísliby, které dal v evangeliu, směřují právě k tomuto: učinit srdce šťastnými. A právě to chtěl říci svatý Pavel slovy: Non enim est regnum Dei esca et potus; sed justitia, et pax, et gaudium in Spiritu Sancto.[30] Spravedlností míní svatost života, bez níž je bohatství pouze lakomstvím, rozkoše jsou jen oplzlosti a touha po velikosti není nic jiného než ctižádost. Boží království je kromě svatosti pokoj, což je naprostým spočinutím duše a radosti v Duchu Svatém, který zahrnuje veškeré potěšení. Tento šťastný stav dokonalosti, totiž vlastnění všech jejích dober, poznáváme z příslibů Ježíše Krista, který říká, že ten, kdo opustí pro něj a pro nebeské království jakoukoli věc tohoto světa – osoby, majetek či dům – dostane stonásob již v tomto životě, etiam nunc in tempore hoc,[31] a pak život věčný. Podle evangelisty říká Ježíš Kristus, že takový člověk bude mít stonásobek těch věcí, které opustil.[32] To však nemůže být splněno doslova, ledaže to chápeme takto: v potěšení z nadpřirozených věcí, které Ježíš dává v tomto životě, se nachází tentýž odpočinek a tatáž radost a rozkoš, jaké by si člověk mohl slibovat od věcí, které opustil. A k tomu skutečně dochází, protože potěšení a radost, kterou by člověk získal ve společnosti svých rodičů, manželky a dětí, svého majetku a časného komfortu, her, plesů, tanců a hostin, najde v Bohu zároveň s úchvatnou čistotou a nevinností, jakou svět nemůže dát.

Namítá-li někdo, že svaté osoby stíhají pronásledování, různá trápení a neštěstí, odpovídám, že to nijak nebrání splnění tohoto příslibu, protože slíbená dobra jsou vnitřní a plně uspokojují duši, i když vnější část musí trpět. Proto náš Pán říká na témže místě, kde slibuje stonásobek, cum persecutionibus,[33] a apoštol Pavel říká: Superabundo gaudio in omni tribulatione nostra.[34] Svatý Jan v knize Zjevení spojuje vlastnění tohoto království se soužením – particeps in tribulatione et regno.[35] Spojení svatosti života s dokonalým zakoušením a vlastněním toho, po čem může lidské srdce toužit, aby bylo šťastné, nazýváme dokonalostí. Tím se nechce říci, že duše, kterým Bůh odejme na nějakou dobu plné uspokojení srdce, nejsou dokonalé, protože to podstatné v křesťanské dokonalosti je obsaženo v lásce a v opravdové ctnosti a ty mohou existovat spolu s velkým trápením. Tato dokonalost se neztrácí, protože v ní Bůh vede svaté, kteří alespoň po určitou dobu svého života mají uspokojené srdce, a jestliže jsou v trýzni, zakoušejí pokoj, jemuž by se nemohly vyrovnat žádné rozkoše světských osob.

Proč tedy lidé obvykle říkají, že je dokonalost tak obtížná?

To vyplývá z faktu, že cesta k jejímu dosažení vede proti naší přirozenosti. Svatý život je sám o sobě velmi sladký a hodně příjemný, ale neodpovídá naší slabosti a zkaženosti, protože je čistý. Duch se velmi namáhá, když se chce pozvednout k dokonalosti. Ty, které Bůh přitahuje, aby k ní kráčeli, a kteří se zároveň kvůli svým světským návykům nebo náklonnostem nacházejí v opačném stavu, je možno přirovnat k chudákovi oblečenému do špinavých hadrů, kterého uviděl nějaký muž u svých dveří a chtěl ho uvést do domu, aby ho oblékl do nových šatů. Požádal ho, aby své cáry svlékl. Ale chudákovi byla v tu chvíli zima, a proto odmítl odložit své staré šaty, do kterých byl oblečen. Podobně se ti, které Bůh přitahuje do své služby, drží svých světských zvyků, které jsou pravými cáry. Bůh je chce odít svou milostí a ctností, ale protože je k tomu nutné opustit to, co mají, a zakoušet trochu soužení, nedokáží odložit své staré způsoby jednání a pro nedostatek odvahy zůstávají chudí a ubozí jako předtím.

Ještě lépe to můžeme vysvětlit podobenstvím. Představme si, že z Kanady přijede dítě-chlapec, který vyrostl mezi divochy, a tudíž je zvyklý na necivilizovaný způsob života. Má však dobrou povahu. Král to vidí a myslí si, že v budoucnosti bude moci využívat jeho služby, a proto ho připojí ke svému dvoru. Pověří schopného dvořana, aby ho vyučoval a vychovával tak, aby se z něho stal všestranně ušlechtilý a příjemný člověk. Chlapec bude muset zpočátku mnoho vytrpět, protože jeho učitel nestrpí hrubé způsoby a připraví mu nemalé potíže a trápení, takže ten (chlapec) bude mít často pokušení utéci a vrátit se do své země. Když později přijde do svého rodiště, nějakou dobu chodí do rezidence otců, kteří ho pokřtili, zpovídá se a přijímá tělo Páně, ale nakonec se vrátí ke svému starému způsobu života.[36] Kdyby však ten chlapec měl trpělivost a nějaký rok se snažil, byl by velmi šťastný a nakonec by byl jako jiní dvořané. Kdyby totiž viděl, jak výhodné a dobré pro něho byly milosti krále, který s ním jednal jako se svým oblíbencem, považoval by svůj dřívější způsob života za velmi ubohý.

Totéž se stává v duchovním životě. Bůh vezme duši plnou sebelásky a zvyklou na světské způsoby jednání, jež jsou před naším Pánem hrubé, a svěří ji dobrému průvodci. Duše vidí, že cvičení ve ctnostech je opravdu svízelné; ve skutečnosti jde o zvyklosti dvora Ježíše Krista. Je pokoušena, aby se vrátila ke své svobodě, a zdá se jí, že není sladší život než hrát si a volně se věnovat svým zábavám. Ale má-li trpělivost, pak po určité době začne vychutnávat sladkosti, které se nacházejí ve ctnostech, pozná, že předtím byla opravdu nešťastná, a bude se radovat z milostí a projevů přízně krále, jímž je Ježíš Kristus. Tak shledá, že křesťanská dokonalost není nic jiného než pokoj, radost a rozkoš. Nebude moci přestat opěvovat milosrdenství Boha, jež ji přitáhlo k takovému způsobu života, který v ní dříve budil strach, a k duchovním dobrům, která naplňují duši ve stavu dokonalosti. Mluvili jsme o tom v poslední kapitole první části Duchovního katechismu[37] a znovu v poslední kapitole třetí části Dodatků,[38] kromě toho, co je řečeno ve čtvrté části Dodatků, v kapitole „O božském sjednocení“ a v kapitole „O nebeských projevech přízně“.[39] Z toho všeho lze konstatovat, že je správné to, co jsme řekli na počátku této kapitoly – totiž že stav křesťanské dokonalosti je plný štěstí a uspokojení a lze o něm rozumně říci, že kdo jej vlastní, dosáhl největšího štěstí, v jaké člověk může na tomto světě doufat.

Druhá kapitola: Nesprávné názory o dokonalosti

Kolik je mylných názorů o dokonalosti?

Je jich mnoho, ale tři z nich jsou nejzávažnější. První názor je vlastní určitým řeholníkům, kteří v přesvědčení, že odešli ze světa a nemají už mnoho příležitostí hřešit, mají za to, že jejich spása je dost zajištěna, a proto se poddávají svým přirozeným náklonnostem, aniž by se starali o úsilí v oblasti odříkání a umrtvování, a myslí si, že dosáhnou dokonalosti křesťanského života bez velké námahy. Říkají: „Vedeme spořádaný řeholní život, který nás zavazuje k mnoha dobrým skutkům, zpíváme či modlíme se v chóru, děláme to, co nám přikazuje poslušnost. Nadto přijímáme svátosti, které už jen samou milostí, jež se nazývá ex opere operato,[40] nám umožňují udělat si velkou zásobu duchovních pokladů: kolik pokladů milostí získal kněz, který sloužil mši svatou po třicet let!“ Protože je jejich život nevinný, myslí si na základě takových úvah, že nakonec mohou dosáhnout dokonalosti, neboť křesťanská spravedlnost nespočívá v ničem jiném než v zachovávání Božích přikázání. Ale při tom všem si nedělají výčitky, když se snaží dostat se do zaměstnání a úřadů, které jsou jim milejší; vychutnají si všechny sladkosti odpočinku tím, že se zabarikádují jenom do přísnosti svého pravidla; budou vyhledávat pohodlí, pokud jim to představení výslovně nevytknou.

Co se týká vnitřních cvičení modlitby, jsou tak vzdáleni úsilí se jim horlivě věnovat, že je pro ně velmi namáhavé zdržet se s Pánem čtvrthodinku po mši svaté. Takže největším trestem by pro ně bylo zůstat hodinu před Nejsvětější svátostí bez knihy. Nicméně se ukazují jako pohotoví a urputní v prověřování a odsuzování mystických věcí a přitom napadají ubohé zbožné osoby, o nichž se říká, že dostávají od Boha mimořádné dary. Říkají, že je to všechno výplodem iluze, že tyto mimořádné cesty jsou dobré jen k tomu, aby někdo zpyšněl. Co se týká jejich obvyklých chyb, které snad nejsou pohoršlivé, myslí si, že všechno zmizí tím, že se použije svěcená voda a že všechny věci budou v hodině smrti rozřešeny medailí, která má plnomocné odpustky, a oni tak půjdou přímo do ráje.

Názor těchto osob je zcela mylný, protože neví, že dokonalost spočívá v úplném očištění srdce, v tom, že člověk zemře sám sobě, v důvěrném vztahu k Bohu a v horlivém cvičení všemožných ctností. A to nelze bez námahy, jak je vidět v životech svatých a dokonalých lidí. Ostatně je velký rozdíl mezi těmito osobami a jinými, které jednají s horlivostí a přistupují ke svátostem s dobrou a dokonalou dispozicí.

Vždyť podle zdravého učení je jasné, že milost, která se získává v síle přijaté svátosti s průměrnou dispozicí, je opravdu malá ve srovnání s tou, která se dostává z téže svátosti přijaté s vynikající dispozicí. Takže se může stát, že duše, která přijme svátost s horlivostí, se za jednu hodinu přiblíží k Bohu více než jiná za pět let, když ji přijímá s vlažností, i když je v milosti. Je to totéž, jako když dva lidé pracují, ale výdělek každého je jiný: jeden by za třicet let nenashromáždil tolik, kolik druhý za šest měsíců, protože vydělává každou hodinu jednu zlatou minci. Co se týká odpustků, je zřejmé, že je nutno mít velmi dokonalou dispozici, aby je člověk získal úplně a zcela a jenom čisté duše mohou usilovat o tuto výsadu. Tak se ony zmíněné osoby velice vzdalují od svých výpočtů. Podmínky nutné k získání plnomocných odpustků jsem vysvětlil jinde.[41]

Jaký je druhý mylný názor na dokonalost?

Je to názor světského člověka, ženatého, který je vpravdě dobrým křesťanem, nasazuje se pro církev, dává almužny a koná mnoho dobrých skutků. A protože projevuje city zbožnosti a lásky k Ježíši Kristu a vytrvale přijímá svátosti, snadno uvěří, že dosáhl velké dokonalosti, a to navzdory tomu, že lpí na mnoha vnějších věcech, například na své manželce – nejen z lásky, kterou jí dluží, ale i ze zotročení srdce − a také na svých dětech, které trestá leckdy ze vzteku nebo je nechá dělat, co chtějí, protože je slabý a nemístně shovívavý. Velmi lpí na svém pohodlí a tak ani v oděvu ani v chování nesnese nic, co by ho dráždilo. Nicméně rád hovoří o Božích věcech a ve všem, jak říká, hledá jeho vůli. Mluví hodně o kříži a utrpení, ale sám pro sebe považuje za těžké i to nejmenší nepohodlí, jež na něho přijde. Dokonce si myslí, že přísný život kapucína je maličkost, neboť má za to, že má ve svém životě něco stejně hodnotného, i když si vlastně dělá, co chce, a neumí vůbec podřídit svůj úsudek vedení druhých. O svém manželství si myslí, že je jako Abrahám a jiní patriarchové.

Je pravda, že kdyby jednal podle toho, co říká svatý Pavel: Qui habent uxores tanquam non habentes sint,[42] kdyby se umrtvoval ve svých choutkách a ovládal své vášně, mohl by svůj život právem přirovnávat k přísnému životu řeholníka. Ale protože je velmi vzdálen od podobných cvičení ve ctnostech, které řeholník konal v noviciátu s velkým umrtvováním a podřízeností, nemůže se bez domýšlivosti vážně srovnávat s takovou kategorií osob. Stěží by se dokázal zapřít a zříci se nějaké dobré pochoutky nebo vonného plodu přineseného na stůl. Nemůže snést konflikt se svým služebnictvem bez výbuchů netrpělivosti, ale přitom doufá, že už hodně pokročil v dokonalosti, protože někdy v síle milosti vykoná něco, co lze nazvat hrdinstvím, neboť je koneckonců dobrým křesťanem a Bůh mu pomáhá. Ale dokonalost nespočívá v nějakém mimořádném skutku, nýbrž ve vytrvalosti v dobrém a září více v malých věcech než ve velkých, protože k velkým věcem je člověk strháván momentálním vzletem; dokonalé dobro se naopak skrývá v obyčejných věcech. Muži zkušení ve ctnostech – v řeholních řádech i ve světském životě – jsou ukáznění a umírnění ve všech věcech. Někdo se naopak nevhodně považuje za dokonalého, i když sebelásku sotva škrábl.

Jaký je třetí mylný názor na dokonalost?

Je to idea jistých žen, které jsou považovány za velmi dokonalé, i když jsou plny nedokonalostí. Jsou to opravdu dobré křesťanky a milují Boha, často se zpovídají a přijímají eucharistii. Mají za duchovního průvodce nějakého řeholníka, jsou mu velmi oddané a často se s ním vídají. Nazývají se dcerami sv. Františka z Pauly, sv. Ignáce nebo sv. Dominika a rády dávají chudým almužny; proto je často i dobří řeholníci, kteří je vedou, považují za duše dokonalé ve ctnosti. Každý den ráno chodí do kostela a zůstávají tam v usebranosti dvě nebo tři hodiny. Nicméně když jsou doma, jsou plny vlastní vůle; jejich manželé musejí dělat, co se ženám zlíbí, jinak je oheň na střeše; náramně lpí na šatech a na všelijakých zvláštních tkalounech a krajkách. Stále sekýrují služebnictvo: rozbije-li služka sklenici jim drahou nebo sloužící u stolu nedopatřením ukápne něco na jejich krásný límeček, předvádějí scény netrpělivosti, neboť jsou přecitlivělé na nejmenší nepříjemnost. Když pak uslyší něco proti své pověsti, hlodá v nich živá zášť. Nic z toho není slučitelné s dokonalostí. Ve skutečnosti je dokonalejší ta, která uznává manžela za svou hlavu, dobře a rozumně jedná se svým domácím služebnictvem a vůbec ji tedy nevyvedou z míry věci, které se jí přihodí. Je laskavá k chudým, schopná vychovat s jemností své děti, miluje ty, které jsou hodné, i ty méně hodné s opravdovou láskou. Žije zbožně a koná zbožná cvičení v době, kdy má hotové všechny nutné rodinné záležitosti. S klidným duchem a bez jakékoliv okázalosti stále kráčí v Boží přítomnosti. Některé ženy se však mýlí ve své snaze o dokonalost a i v jiných věcech, v nichž mohou být přivedeny k pravdě jedině světlem Ducha Svatého.

Třetí kapitola: První krok dokonalosti

Co míníme termínem první krok dokonalosti?

Něco jsme už naznačili v předposlední kapitole druhé části Dodatků.[43] Nyní můžeme říci, že to znamená být rozhodnuti neodmítnout Bohu nic z toho, co je zjevné jako jeho vůle a jeho služba. Taková rozhodnost má tři vlastnosti. Za prvé je univerzální, protože nic nevyjímá a neříká: „Udělám toto a ono, ale ne tu věc; budu to snášet až potud, ale ne víc.“ Naopak přijímá bez výjimky všechno, co se líbí Bohu nebo co on dopustí. Za druhé je dokonalost upřímná a bez předstírání říká srdcem, že udělá všechno, o čem pozná, že je Bohu milé. Za třetí je rozhodná a vytrvalá v překonávání obtíží.

Takovou vůli obvykle mají ti, kteří vstupují do řehole s upřímným povoláním, protože jsou rozhodnuti ke všemu a není nic, co by ochotně nepřijali. P. de la Puente v Životě P. Baltasara Álvareze říká o řeholnících, kteří jsou povoláni do Tovaryšstva Ježíšova, že kdyby následovali podnět milosti, stali by se svatými a velmi vznešenými, nikoli průměrnými.[44] Avšak stává se, že tato první rozhodnost často není uváděna do praxe tak, jak má, takže muži povolaní k řeholnímu životu začnou krátce po svém vstupu do řehole nebo alespoň po noviciátu přemýšlet, jak by mohli uskutečnit to, v co doufají, a přitom se vyhnout těžkostem s tím spojeným, a tak vytvářejí plány podle své zkažené přirozenosti. Jen u několika málo osob můžeme najít tuto vynikající vůli, kterou nazýváme prvním krokem dokonalosti. Tou je – nic neodmítnout Bohu a být ochotni a rozhodní ve všem, co vyžaduje jeho svatá služba. Důvodem, proč vidíme tak málo osob dosáhnout svatosti, je, že se nedokáží přimět udělat tento první krok. Přijímají mnoho jiných dobrých věcí, ale nikdy neudělají toto zásadní a absolutní rozhodnutí, které s sebou nese všechno ostatní a přiměje duši, aby zcela patřila Bohu. To znamená, aby od sebe odstranila jakýkoli druh zla, aby se vložila do rukou svého představeného a nechala se vést v každé věci, aby následovala všechny rady Ježíše Krista tou měrou, jakou bude schopna, a aby ve svém postavení dělala všechno, čím mu bude vzdávat větší chválu.

Někteří říkají na svou omluvu, že nic neodmítnout Bohu není počátek, nýbrž nejvyšší stupeň křesťanské dokonalosti. Ale klamou se, protože vykonání takové vůle s plným zakoušením pokoje při konání dobra je sice vysoký stupeň dokonalosti, avšak toužit po ní je cíl a konat ji je branou a prvním krokem k dosažení tohoto dobra. Není nic důležitějšího než se přesvědčit o této pravdě.

Jaké důvody můžeme uvést, abychom přesvědčili člověka udělat tento první krok?

Jsou tři hlavní: aby bylo dosaženo toho, co je nutné; aby se člověk obohatil; z velkodušnosti lásky.

Nezbytná věc, k níž je nutno směřovat, je vlastní spása. Kdo si klade meze v dobrých předsevzetích, je v nebezpečí, že jí nedosáhne; a protože nejsou známy obtíže, které mohou nastat, ani množství milostí a ctností, které je nutno mít, pak ten, kdo se spokojí s málem, se v této záležitosti může ocitnout ve zlém postavení. Kdyby se vědělo, že bude za tři nebo čtyři roky velká bída a nedostatek potravin, každý by se co nejlépe zásobil, aby unikl špatnému roku. Ale někdo by mohl říci, že mu na živobytí budou stačit dva skudy na každou měřici. Kdyby však nastal tak velký hlad, že by potřeboval deset skudů na každou měřici – jak se už kdysi stalo – co by si počal? Stejně každý ví, že musí přijít Boží soud, o němž je řečeno: Justus vix salvabitur, impius et peccator ubi parebunt?[45] Avšak někteří jsou si tak jisti sami sebou, že říkají: „Stačí vykonat toto nebo ono: spokojím se s těmito ctnostmi, které stačí ke spáse.“ A závisí-li spása na hojnosti milosti, jak si mohou myslet, že jim bude stačit ta troška, kterou si umiňují získat? Moudrý člověk je ten, který udělá vše, aby unikl této léčce.

Jaký je druhý důvod, jenž je vyjádřen slovy: hodně se obohatit pro věčný život?

Nezdá se, že by lidé ve svém životě omezovali štěstí na minimum, spíše následují pud lidského srdce, hromadí co největší množství majetku a snaží se rozvíjet své podniky, aby si postavili dům a získali vážnost; to ukazuje na ochablost jejich lásky. A přesto na poli věčných dober, tak velkých a tak vznešených, je vidět mnoho osob, které se spokojují s málem. Svatá Terezie říká, že kdyby nějaká osoba věděla, co je dobro věčné slávy, pak by nebylo na světě utrpení, jež by nechtěla snášet, jen aby získala o jeden stupeň víc.[46]

Jaký je třetí důvod?

Je třeba uvažovat, jak velkodušně a štědře se k nám Bůh choval a jak nikterak neomezoval své plány dokazovat nám svou lásku; jak byl štědrý nejen v přirozenosti, nýbrž i v milosti; jak se nám marnotratně vydal, když se stal člověkem a když pro nás trpěl. Nicméně lidé, kteří jsou mu zavázáni, s ním kšeftují a nechtějí se v ničem omezovat, aby mu dokazovali vděčnost a lásku. Stěží by nějaká žena souhlasila s tím, aby si sundala z tváře mušku,[47] že by se tak více líbila Bohu. Když někdo přemýšlí o tom, jak dát Bohu celé srdce, a přitom neumí rozhodně udělat první krok, jak může dokázat svou lásku? Ze tří důvodů, které jsme právě uvedli, se zdá, že snad není nikdo, kdo by se uměl rozhodnout udělat tento důležitý krok, na němž závisí tolik dober a jehož následky jsou tak důležité.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

29 Surin sleduje pozitivní cestu duchovního života (pozn. redakce).

30 [Boží království nespočívá v jídle a pití, ale ve spravedlnosti, pokoji a radosti, jaké dává Duch Svatý.] Řím 14,17.

31 [Také nyní v této době] Mk 10,30.

32 Mk 10,29–30.

33 [A to i přes pronásledování.] Mk 10,30.

34 [I při svém soužení překypuji radostí.] 2Kor 7,4.

35 [Já … účastník v soužení a království.] Zj 1,9.

36 V Relaci o tom, co se událo v Nové Francii během roku 1633 P. Paul Le Jeune vypráví historii jednoho chlapce, který by mohl být tím Surinovým. Jedná se o Pierra Pastedechouana, kterého otcové rekolekti přivedli do Francie, byl pokřtěn v Angers, chráněn knížetem de Guiménée, velmi brzy se vrátil do Kanady, kde „se stal opět barbarem jako ostatní a znovu převzal svůj jazyk, který téměř zapomněl“. Když Francouzi nahradili Angličany v Tadoussac, přišel se na ně podívat. V Québecu se necítil dobře. „Toužil jen po svobodě, neměl rád náš dům.“ Nicméně P. Le Jeune se učil „řeči divochů“, a on podněcoval horlivost svého učitele tím, že mu nabízel petum (tabák). „Divoši ho bezmezně milují. Při všech těžkostech, na které jsem narážel, trochu dával svému učiteli, aby udržel jeho pozornost, tabák.“ Někdy se i zpovídal. Nakonec zmizel definitivně. Srv. LE JEUNE, P., Relations des Jésuites contenant ce qui s’est passé de plus remarquable dans les missions des Pères de la Compagnie de Jésus dans la Nouvelle-France, I, A. Coté, Québec 1858, s. 6–7, 20, 29.

37 SURIN, J.-J., De la vie unitive, in Catéchisme spirituel, I,7, Jean Durand, Rennes 1657, s. 38–45.

38 Pro text, který zde Surin udává srv. Úvod vydání SURIN, J.-J., Catéchisme spirituel, Cramoisy, Paris 1661; Le Paradis de la terre, in Catéchisme spirituel, VII,9, Jean Durand, Rennes 1657.

39 Ohledně Dodatků srv. Úvod vydání SURIN, J.-J., Catéchisme spirituel, Cramoisy, Paris 1661. Zdá se, že tyto kapitoly byly vydavateli Catéchisme spirituel potlačeny.

40 [Ze samotného konání].

41 Text, na který Surin odkazuje, nebyl dosud nalezen. Snad patří k některému ztracenému dílu.

42 [Ti, kdo mají manželku, ať žijí, jako by ji neměli.] 1Kor 7,29.

43 Srv. Úvod, IV. Surinův odkaz se odvolává na text prvního vydání SURIN, J.-J., Catéchisme spirituel, VI,8, Jean Durand, Rennes 1657; Řád duchovního života pro (duchovní) průvodce, v němž se mluví o „počátku duchovního života“, SURIN, J.-J., op. cit., s. 318–319.

44 „Kdyby světlo a horlivost ducha, kterou náš Pán dává různým našim novicům, v nich stále stejně rychle pokračovala a rostla, aniž by je studia a služby zastavily nebo jim daly couvnout, nebyli by pouze takoví svatí (jak je vídal P. de la Puente předtím v noviciátu), nýbrž mnohem více pokročilí ve svatosti.“; PUENTE, L. de la, Vida del padre Baltasar Alvarez, 19, Luis Sanchez, Madrid 1615, srv. česky Baltasar Álvarez SJ. Zpovědník Terezie z Ávily, Refugium, Olomouc 2015, s. 128n.

45 [Jestliže se stěží zachrání spravedlivý, jak se bude moci ukázat na světle člověk bezbožný a hříšník?] 1Petr, 4,18.

46 TEREZIE OD JEŽÍŠE, Život, Karmelitánské nakladatelství, Kostelní Vydří 2006, s. 350n.

47 Kousek černého taftu, který si dámy dávaly na tvář jako ozdobu, nebo aby se zdálo, že barva jejich pleti je bělejší.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz