Studie ruského myšlení XL.

Na obálce je detail malby akad. mal. Jana Jemelky

© Lipa srl, Roma 1995

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2018

ISBN 978-80-7412-294-1 (epub 2018)

ISBN 978-80-7412-295-8 (mobi 2018)

Z ruského originálu

Краткая повесть об антихристе

přeložila Eva Strnadová

Komentář L’Anticristo: il racconto del falso bene

přeložil Pavel Ambros

Odpovědná redaktorka Anna Lexmaulová

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 485. publikaci

Olomouc 2018

Cena 90 Kč (včetně DPH)

Vladimír Solovjov

Legenda o Antikristu

s předmluvou Tomáše Špidlíka
a komentářem Micheliny Tenace

Předmluva

Když si starověký člověk přál charakterizovat zosobnění dokonalosti nebo jeho opak, zpravidla se uchýlil k výčtům ctností nebo neřestí, které sloužily k tomu, aby se rozlišilo dobro a zlo, jakkoli tím tyto kategorie zůstaly poněkud abstraktní.

Z tohoto úhlu pohledu je naopak biblické myšlení velmi konkrétní. Zkušenost Izraelity naučila, že nepostačí vlastnění správných pojmů k tomu, aby člověk uskutečnil spravedlnost, stejně jako nestačí mít dobré ideje k tomu, aby člověk konal dobro. Naopak, pro dobro je třeba se namáhat, zápasit, protože o zmaření spásného Božího díla usilují odpůrci všeho druhu. A tak již ve Starém zákoně se opakovaně nalézá postava, která brání spáse, dobru, které si Bůh přeje pro lidstvo. A ještě více je v Novém zákoně zjevné, kolik odporu zakouší osoba a dílo Krista. Dokonce co se týče posledních časů, Protivník je chápán jako ten, kdo na sebe vezme podobu boha a který bude klamat jako anti-Bůh (srv. 2Sol 2,4) a jako anti-Kristus (1Jan 4,3).

Také mniši si již od počátků mnišské zkušenosti byli dobře vědomi toho, že křesťanský život je ponořený do kosmického zápasu, ve kterém oni jako mniši měli převzít důležitou úlohu.

Solovjov dochází ke stejnému tvrzení. Vychází přitom ze své bohaté osobní zkušenosti. Jako ten, který si po krátké mladické krizi znovu obhájil svoji víru, věřil, že může druhým tuto hloubku svých intuicí sdělit v jazyce adekvátním modernímu světu, novými pojmy. Zklamal se však a pokusil se svůj neúspěch vysvětlit sociologickými důvody: aby křesťané byli zakořenění ve víře, je nejprve třeba, aby společnost byla křesťanská. Avšak i toto tvrzení velmi brzy opustil. Na konci svého života Solovjov dochází k poznání, že království Božímu v tomto světě klade překážky Kníže zla, Antikrist. Stejně jako už dříve tak činili staří asketové nebo například svatý Ignác z Loyoly v Duchovních cvičeních, také Solovjov se nyní pouští do toho, aby popsal charakter, zbraně, svádění a pokoušení Antikrista.

Bylo by zajímavé porovnat mezi těmito různými popisy Antikrista pocházejícími z křesťanského starověku. V epoše mučedníků je Antikrist prezentován jako imperátor (jehož modelem se stal Nero), který nutí k modloslužbě a uvádí v pohyb krutý mechanismus pronásledování. Otcové, kteří bojovali o čistotu víry v obraně křesťanských dogmat, spatřovali Antikrista jako ducha lži. Pro kontemplativní mnichy je nicméně duchem temnoty, nebo spíše falešného světla. Pro askety je svůdce, který dává upadnout do neřestí.

Jak je tedy možné, že v Solovjovově vyprávění je Antikrist představen jako dokonalý člověk?

Ruská teologie vyznává, že prvotním pramenem antropologie je člověk jako obraz Boží v celé jeho kráse a velikosti. Avšak tak jako v každém náboženství, toto přesvědčení musí čelit nebezpečí idolatrie. Namísto toho, aby se vyšlo od symbolu k Bohu, je člověk pokoušen, aby se zastavil a kochal se krásou symbolu jako takového. Svatý Řehoř Nysský jako příklad uvádí slunce: místo abychom viděli Krista v symbolu slunce, modloslužba zbožšťuje slunce, a nerozpozná Krista.

Moderní člověk si je vědom své velikosti, pokroku, který se otevírá v každém rozměru jeho činnosti a objevů. Dokonce zakouší jistou pýchu nad dílem svých rukou a tváří v tvář hodnotám, které uznává. Pokušení se tedy modifikuje jako absolutizace toho všeho, přičemž člověk odmítá skutečnost, že každé dobro v dějinách hraje pouze roli prostředníka. Zastavit se znamená prohlásit vlastní dílo za absolutní a člověka, který je naplňuje, zbožštit.

Analýza Solovjovova spisku Legenda o Antikristu, který zde předkládáme, je proto překvapivě velmi aktuální a je hodna hlubokého zamyšlení: nad tím, co žijeme, očekáváme a čemu věříme.

Tomáš Špidlík

Úvod

Je zlo pouze estetickým nedostatkem, nedokonalostí, která mizí samovolně přibýváním dobra, nebo je skutečnou silou, která prostřednictvím lákadel vládne našemu světu, takže k úspěšnému boji s ní je třeba mít opěrný bod v jiném řádu bytí? Tuto životně důležitou otázku je možno přesně zkoumat a řešit pouze z hlediska celého metafyzického systému. Začal jsem na ní pracovat pro ty, kdo měli schopnosti a sklony k filosofické spekulaci, nicméně jsem cítil, nakolik je otázka o zlu důležitá pro všechny. Asi před dvěma lety ve mně vyvolala podivná změna duševního stavu, o které se tady není třeba šířit, silné a neutichající přání vysvětlit názorným a pro všechny dostupným příkladem ty základní stránky v otázce o zlu, které se nutně musejí dotýkat všech. Dlouho jsem nenacházel vhodnou formu ke splnění svého úmyslu. Teprve na jaře roku 1899, za hranicemi, byl najednou sestaven a v několika dnech napsán první rozhovor na toto téma a potom, po návratu do Ruska, byly napsány i další dva dialogy. Tak se tato slovesná forma stala nejjednodušším vyjádřením pro to, co jsem chtěl říci. Už touto formou náhodného světského rozhovoru se dostatečně jasně ukazuje, že tu nepůjdeme cestou ani vědecko-filosofického bádání, ani náboženského kázání. Moje úloha zde je spíše apologetická a polemická: chtěl jsem, nakolik to pro mne bylo možné, jasně vyložit souvislosti v otázce zla ve smyslu křesťanské pravdy, jež je především v poslední době z různých stran zamlžována.

Před mnoha lety jsem si přečetl zprávu o novém náboženství, které vzniklo někde ve východních guberniích. Toto náboženství, jehož stoupenci se nazývali vertidirníci nebo díromodláři, spočívalo v tom, že v nějakém temném koutě ve stěně selského stavení se vyvrtala díra střední velikosti, tito lidé k ní přikládali rty a mnohokrát naléhavě opakovali: „Chalupo moje, díro moje, spas mne!“ Ještě nikdy snad nebylo dosaženo v rámci uctívání boha takového stupně zjednodušení. Ovšem pokud posvěcení obyčejné selské chalupy a jednoduchého, lidskýma rukama vytvořeného otvoru v její stěně je zjevným bludem, pak je nutno dodat, že šlo o blud pravdivý: tito lidé jednali naprosto šíleně, ale nikoho neuváděli v omyl: chalupu skutečně nazývali chalupou a místo, kde provrtali stěnu, opravdu nazývali dírou.

Ovšem náboženství díromodlářů brzy zažilo „evoluci“ a podrobilo se „transformaci“. I přes svoji novou tvář si zachovalo dřívější slabé stránky náboženského myšlení i omezenost filosofických zájmů, dřívější přízemní realismus, ovšem také přišlo o dřívější pravdivost: selská chalupa byla označena „královstvím Božím na zemi“, díra se začala nazývat „nové evangelium“, a co bylo nejhorší, rozdíl mezi tímto zdánlivým evangeliem a tím pravým byl skutečně takový, jako mezi dírou provrtanou do trámu a živým, celistvým stromem – tento podstatný rozdíl se noví „evangelijníci“ všemožně snažili buď zamlčet nebo zamluvit.

Samozřejmě že já nebazíruji na přímých historických nebo „genetických“ vztazích mezi prvotní sektou díromodlářů a kázáním zdánlivého Božího království a zdánlivého evangelia. To ani není důležité vzhledem k mému jednoduchému záměru: názorně ukázat podstatnou identitu dvou „učení“ s tím mravním rozdílem, který jsem poznamenal. A shoda je tady v dokonalé negaci a prostotě obou „světových názorů“. Třebaže inteligentní díromodláři se teď nenazývají díromodláři, ale křesťané a své kázání nazývají evangeliem, ovšem křesťanství bez Krista – a evangelium, což je dobrá zpráva, avšak bez onoho dobra, které by se mělo zvěstovat, zejména bez skutečného vzkříšení v plnosti blaženého života – je takovým prázdným místem, jako je obyčejná díra vyvrtaná v selském stavení. O tom všem by nebylo třeba mluvit, kdyby se nad racionální díru nestavěl padělaný křesťanský prapor, sváděný a srážený takovým množstvím těchto nicotností. Pokud lidé, kteří myslí a tiše tvrdí, že Kristus zastaral, byl překonán nebo že vůbec neexistoval, že jde o mýtus, který si vymyslel apoštol Pavel, se zároveň nadále vytrvale nazývají „skutečnými křesťany“ a zastírají kázání svého prázdného místa překrucováním evangelia, tady už lhostejnost a shovívavé pohrdání není dále na místě: vzhledem k nakažení mravní atmosféry systematickou lží si společenské svědomí silně žádá, aby byly špatné věci nazývány svými pravými jmény. Základním úkolem polemiky je: zdánlivé náboženství nevyvracet, ale odhalit skutečný blud.

Pro tento blud není omluvy. Mezi mnou jako autorem tří spisů zakázaných duchovní cenzurou a mezi vydavateli mnohých zahraničních knih, brožur a letáků nemůže existovat vážná otázka o vnějších překážkách z hlediska úplné otevřenosti v této věci. Trvalá omezení náboženské svobody – to je podle mého jedna z největších vnitřních bolestí, protože já vidím i cítím, nakolik jsou všechny tyto vnější nesnáze škodlivé a svízelné, a to nejenom pro ty, kdo se jim podrobují, ale především pro křesťanskou činnost v Rusku, a tedy pro ruský národ, a tedy také pro ruský stát.

Ovšem žádná vnější situace nemůže přesvědčenému a svědomitému člověku překážet v tom, aby zcela vyjádřil svoje přesvědčení. Není možné udělat to doma – snad za hranicemi, a kdo lépe než kazatelé zdánlivého evangelia využívá této možnosti, pokud je řeč o praktických otázkách politiky a náboženství? Ale kvůli základní, principiální otázce obrany proti neupřímnosti a falši není třeba jezdit za hranice, vždyť žádná ruská cenzura nepotřebuje ohlašovat taková přesvědčení, která nemáš, stavět za správné to, v co nevěříš, nazývat milovaným a ctěným to, co přezíráš a nenávidíš. Aby byli vyznavači prázdnoty vůči známé historické Osobnosti[1] a její činnosti ve svém postoji důslední, bylo v Rusku zapotřebí pouze jediného: zamlčovat tuto Osobnost, ignorovat ji. A hle! Tito lidé nechtějí využívat v této věci ani svobody mlčení doma, ani svobody slova za hranicemi. I tady i tam dávají přednost vnějšímu přimykání ke Kristovu evangeliu, ani tady, ani tam nechtějí ani přímo – rozhodným slovem, ani nepřímo – výmluvným zamlčováním – pravdivě předložit svůj skutečný vztah k zakladateli křesťanství, zejména je-li pro ně zcela cizím, k ničemu ho nepotřebují a on podle nich staví pouze překážky.

Z jejich pohledu to, co kážou, je samo sebou pochopitelné, žádoucí a spasitelné pro všechny. Jejich „pravda“ stojí sama na sobě, a pokud s ní známá historická Osobnost souhlasí, tím lépe pro ni, pro ně to ovšem nemá význam její vyšší autority, zvláště když ta samá Osobnost mluvila a konala spoustu věcí, které jsou pro ně „sváděním“ a „šílenstvím“.

A pokud tito lidé v bezmocnosti pociťují neodolatelnou potřebu opřít svoje přesvědčení kromě vlastního „rozumu“ o nějakou historickou autoritu, proč by tedy neměli hledat v historii jinou, pro ně vhodnější? A skutečně už taková dávno existuje – zakladatel rozšířeného buddhistického náboženství. Vždyť on opravdu kázal to, co potřebují: neprotivení se, chladnokrevnost, nečinnost, střízlivost atd., a právě jemu se dokonce podařilo bez mučednictví „nastoupit skvělou kariéru“ v rámci svého náboženství, posvátné knihy buddhistů skutečně zvěstují prázdnotu a k jejich úplnému sladění s novým kázáním na toto téma by bylo potřeba pouze detailnějšího zjednodušení; naproti tomu Písmo svaté židů a křesťanů je naplněno a skrz naskrz proniknuto pozitivním duchovním obsahem, odmítajícím jak starou, tak novou prázdnotu, a aby bylo toto kázání připoutáno k nějakému evangelijnímu nebo prorockému výroku, je nutné všemi nepravdami rozervat vztahy tohoto výroku jak s celou knihou, tak s jejím nejbližším kontextem, třebaže buddhistické sútry dají jako celek vhodná poučení a legendy a nic se v těchto knihách v podstatě ani duchovně neprotiví novému kázání. Podle něho by byl nahrazen „galilejský rabín“ poustevníkem z rodu šaků, a tak by zdánliví křesťané nic ve skutečnosti neztratili a získali by něco mnohem důležitějšího – alespoň podle mého názoru – možnost být i přes všechny bludy svědomitě myslícími a do jisté míry stoupenci. Ale to oni chtít nebudou…

Bezobsažnost hlásání víry nového „náboženství“ a její logické protiklady příliš bijí do očí, a proto mne napadlo (v třetím rozhovoru) předložit sice krátký, ale úplný seznam situací, v nichž očividně ničí jedna druhou a asi sotva láká kohokoliv mimo takový typ nenapravitelného člověka, jako je můj kníže. Ovšem pokud by se mi podařilo obrátit něčí pohled k jiné stránce věci a dát pocítit oklamané, ale živé duši všechen mravní blud zmírajícího učení v jeho celku – bylo by polemického cíle této knížky dosaženo.

Já jsem ostatně hluboce přesvědčen, že důsledné odhalení nepravdy, i kdyby teď vůbec u nikoho nevyvolávalo dobré pocity, přece jenom je i přes subjektivní splnění mravní povinnosti mluvčího také duchovně citelnou ozdravující možností v životě celé společnosti, velice užitečnou v současnosti, ale také do budoucna.

K polemickému úkolu těchto dialogů připojuji také úkol rozhodný: předložit otázku o boji proti zlu a o smyslu historie z tří různých pohledů, z nichž jeden, nábožensko-realistický, patřící minulosti, se objevuje především v prvním rozhovoru v řeči generála, druhý, kulturně-pokrokový, v současné době převládající, je vyslovován a hájen politikem, zejména ve druhém rozhovoru, a třetí, bezpodmínečně náboženský, který se teprve chystá ukázat svůj rozhodný význam v budoucnu, je představen ve třetím rozhovoru v úvahách pana Z. a ve vypravování otce Pansofije. Přestože já se definitivně přikláním k třetímu pohledu, přiznávám relativní pravdu i dvěma prvním, a proto mohu se stejnou nezaujatostí vystihnout protikladné úvahy a žádosti politika i generála. Vyšší naprostá pravda nevylučuje a nepopírá dočasné podmínky svého projevu, ale obhajuje je, promýšlí a zduchovňuje. Pokud je z jistého hlediska celosvětová historie celosvětovým Božím soudem – die Weltgeschichte ist das Weltgericht[2], pak pro pochopení takového soudu je nutno projít dlouhým a složitým sporem (procesem) mezi dobrými a zlými historickými silami, ale tento spor pro definitivní rozhodnutí s jednoznačnou nevyhnutelností předpokládá také napjatý boj za existenci mezi těmito silami a zejména jejich vnitřní, tedy mírový rozvoj všeobecně kulturního prostředí. Proto mají oba, jak generál, tak také politik ve světle vyšší skutečnosti pravdu, i já jsem se naprosto upřímně zastal hlediska jednoho i druhého. Naprosto v neprávu je už samotný základ zla a lži, nikoli takové způsoby boje s ním, jako je meč vojáka nebo pero diplomata: tyto nástroje je třeba hodnotit podle jejich skutečného účelu v daných podmínkách, vždy bude lepší ten, který je příhodnější, tedy i úspěšnější ve službě dobru. I sv. Alexij, metropolita, když pokojně předsedal ruským knížatům v Ordě, i Sergej Prepodobnyj, když posvětil Dmitriji Donskému zbraň právě proti této Ordě, byli oba služebníky toho stejného dobra – mnohoznačného a rozmanitého.

Tyto „rozhovory“ o zlu, o válečném i mírovém boji s ním bylo třeba ukončit jasným poukázáním na poslední, krajní projev zla v historii představením jeho krátkého vítězství i rozhodného pádu. Původně jsem toto téma popisoval v téže hovorové formě jako všechny předešlé, dokonce se stejným žertovným nádechem. Ovšem přátelská kritika mne přesvědčila, že tento způsob vyprávění je nevhodný: za prvé proto, že to potřebné se dialogem přerušuje a vkládané poznámky překážejí v pozornosti započatého vyprávění, a za druhé proto, že všední, a zvláště žertovný tón vyprávění neodpovídá náboženskému významu věci. Uznal jsem, že je to správné tvrzení, změnil jsem formu třetího rozhovoru a vložil jsem do něj ucelené čtení „krátké legendy o Antikristu“ z rukopisu zemřelého mnicha. Tato legenda (předtím jsem ji přečetl veřejně) vyvolala ve společnosti i v tisku nemálo rozpaků a nových výkladů, jejichž hlavní příčina byla jednoduchá: naše nedostatečná znalost výkladu Písma svatého a církevní legendy o Antikristu.

Základní význam Antikrista jako náboženského samozvance, „loupením“, a ne duchovním činem si dobývajícího přednosti Syna Božího, jeho spojení s lžiprorokem taumaturgem, svádějícím lidi skutečnými i lživými zázraky, temný a zvláštní hříšný původ samotného Antikrista, pomocí zlé síly získávajícího své vnější postavení celosvětového monarchy, celkový průběh i konec jeho činnosti spolu s některými jednotlivými črtami, charakteristickými pro něj i pro jeho lžiproroka, například „svržení ohně z nebes“, zabití dvou svědků Kristových, vystavení jejich těl na ulicích Jeruzaléma atd. – toto všechno najdeme ve Slově Božím i ve staré legendě. Pro souvislost událostí a taky pro názornost vyprávění bylo potřeba podrobností, založených na historických úvahách nebo našeptávání představ. Črtám posledního druhu – jakýmsi polospiritistickým, polokejklířským kouskům světového mága s podzemními hlasy, s ohňostrojem apod. – jsem samozřejmě nepřikládal velký význam a oprávněně jsem očekával stejný postoj „kritiků“ k tomuto tématu. Co se týče jiného, velice důležitého – charakteristiky tří zosobněných vyznání na světovém církevním sjezdu – mohla být zaznamenána a zhodnocena jenom těmi, komu není cizí historie a život církve.

Charakter lžiproroka byl dán ve Zjevení a tam byla i přímo určena jeho funkce – plést lidem hlavu ve prospěch Antikrista – a proto je třeba připsat mu všechny kousky kouzelnických a kejklířských činů. Je nepochybně známé, dass sein Hauptwerk ein Feuerwerk sein wird:[3] „A dělá veliké divy; způsobí dokonce, že před očima lidí sestoupí oheň z nebe na zem“ (Zj 13,13). Magická ani mechanická technika tohoto zázraku není známa z dřívějška, můžeme si být pouze jisti, že za dvě nebo tři století pokročí dále a jaké pak bude mít možnosti, zejména při tomto pokroku, takový čaroděj – to já nedovedu posoudit. Některých konkrétních črt a podrobností mého vypravování bylo využito pouze ve smyslu názorného objasnění důležitých a hodnověrných vztahů, aby nezůstaly pouze holými schématy.

V tom všem, co říkám o panmongolismu a asijském vpádu do Evropy, je třeba taktéž rozlišit podstatné od podrobností. Ale ani ta nejzákladnější fakta tady nejsou samozřejmě tak úplně hodnověrná, jak by měla být v rámci budoucího úkazu a osudu Antikrista a jeho lžiproroka. V historii mongolsko-evropských vztahů nebylo nic vzato přímo z Písma svatého, přestože mnohé z toho má dost opěrných bodů. Celkově je tato historie řadou, která se zakládá na faktických úvahách o pravděpodobnosti. Osobně se domnívám, že tato pravděpodobnost je blízká hodnověrnosti, a nezdá se to pouze mně, ale i jiným, důležitějším osobám… V rámci souvislého vyprávění bylo vhodné přidat k těmto úvahám o nastávající mongolské hrozbě různé podrobnosti, za které se samozřejmě nestavím a kterých jsem se snažil nezneužívat. Pro mne bylo důležité reálně vykreslit nastávající strašné střetnutí dvou světů – a jím samotným názorně objasnit nastávající nevyhnutelnost míru a upřímného přátelství mezi evropskými národy.

Pokud všeobecné zrušení války před definitivní katastrofou považuji za nemožné, pak v užším sblížení a mírové spolupráci všech křesťanských národů a států vidím nejenom možnou, ale i nevyhnutelnou a z hlediska mravního nutnou cestu spasení křesťanského světa před pohlcením horšími.

Abych neprotahoval a nekomplikoval svoje vyprávění, vypustil jsem z textu rozhovorů druhé vidění, o kterém tady teď řeknu pár slov. Zdá se mi, že úspěch panmongolismu bude už předem ulehčen tím vytrvalým a vysilujícím bojem, který některé evropské státy musejí vést proti probouzejícímu se islámu v Západní Asii, v Severní a Střední Africe. Důležitější roli, než se obyčejně zdá, tady hraje tajná a stálá činnost nábožensko-politického hnutí Senussi[4], majícího pro hnutí současného mohamedánství rozhodující význam, jaký v hnutích buddhistického světa patří tibetskému spolku Kelanů ve Lhase s jeho indickými, čínskými a japonskými rozvětveními. Já nejsem nekompromisní nepřítel buddhismu, a tím spíše islámu, ale od existujících a nastávajících problémů odvrací pozornost příliš mnoho zastánců i beze mne.

Historické síly vládnoucí nad masami lidí ještě čeká setkání a vzájemné promíchání, dříve než této sebeničící šelmě naroste nová hlava – celosvětově sjednocená vláda Antikrista, který „bude říkat hlasitá a vznešená slova“ a přehodí zářící roušku dobra a pravdy na tajemství posledního porušení zákona v čase jeho posledního projevu, aby – slovy Písma – dokonce i ty nejlepší pokud možno svedl k velkému ústupu. Když jsem psal tuto knížku, bylo mým hlavním záměrem ukázat nejprve tuto klamnou masku, pod kterou se skrývá zlá propast.

K třem rozhovorům jsem připojil řadu krátkých statí, vydaných v letech 1897 a 1898 (v novinách „Rus“). Některé z těchto článků patří k nejzdařilejším, co jsem kdy napsal. Svým obsahem doplňují a objasňují hlavní myšlenky tří rozhovorů.

Na závěr musím vyslovit srdečné poděkování A. P. Salomonovi, který opravil a doplnil moje představy o topografii současného Jeruzaléma, N. A. Veljaminovovi, který mi vyprávěl o jím poznané bašibozucké[5]„kuchyni“, M. M. Bibikovovi, který pozorně rozebral vyprávění generála v prvním rozhovoru a poukázal na chyby v oblasti válečné techniky, které jsem nyní opravil.

Různé nedostatky i v tomto opraveném vyprávění mě hodně znepokojují, ale nebylo možné odkládat vytištění této knížky na neurčitou a nejistou dobu. Pokud budu mít čas na nová díla, pak ho využiji i na zdokonalení dřívějších. Ale ne – představil jsem budoucí historický výsledek mravního boje v dostatečně srozumitelných, i když krátkých črtách a teď vydám tuto krátkou práci s vděčným pocitem splnění mravní povinnosti.

Světlá Neděle r. 1900

1 Míní se zde zakladatel křesťanství, Ježíš Kristus (pozn. redakce).

2 Jedná se o citát z básně Friedricha Schillera Resignation (pozn. redakce).

3 [Že ohňostroj bude jeho hlavním dílem].

4 Islámská dynastie (pozn. redakce).

5 Bašibozuk byl nájemný žoldnéř tureckého vojska (pozn. redakce).

V zahradě jedné z těch vil, které se na sebe tlačí u paty Alp a hledí na blankytnou hlubinu Středozemního moře, sešlo se náhodou toto jaro pět Rusů: starý udatný generál; „muž rady“, odpočívající od teoretických a praktických státních úkolů – budu mu říkat politik; mladý kníže, moralista a narodnik, vydávající různé více či méně dobré brožury o mravních a společenských otázkách; dáma středních let, zajímající se o všechno lidské, a ještě jeden pán neurčitého věku a společenského postavení, nazveme ho pan Z. Účastnil jsem se mlčenlivě jejich besed; některé se mi zdály být zajímavé, tehdy jsem si je ještě začerstva zapsal. První rozhovor byl za mé nepřítomnosti vyvolán nějakým novinovým článkem nebo brožurou ohledně literárního tažení proti válce a vojenské službě, které nyní ve stopách hraběte Tolstého vede baronka Zuttnerová a major Sted. Na otázku dámy, co si o tomto hnutí myslí, odpověděl politik, že je politicky zachovalé a prospěšné; vtom se generál rozčílil a začal se nazlobeně vysmívat těmto třem spisovatelům, nazval je opravdovými sloupy státní přemoudřelosti, vůdčím souhvězdím na politickém nebi, a dokonce třemi velrybami ruské země, načež politik poznamenal: najdou se i onačejší ryby. To nadchlo, nevím proč, pana Z., který donutil svými slovy oba protivníky jednohlasně přiznat, že skutečně oba považují velrybu za rybu, dokonce podat společnou definici pro to, co to vlastně je ryba, tedy: zvíře, které patří zčásti k mořské správě a zčásti k odboru vodního hospodářství. Ostatně já si myslím, že si to vymyslel sám pan Z. Ať je to jakkoli, nepodařilo se mi náležitě obnovit začátek rozhovoru. Vymýšlet si z hlavy po vzoru Platona a jeho napodobitelů jsem nechtěl, a tak jsem začal svůj zápis těmi slovy generála, která jsem slyšel, když jsem přistoupil k besedujícím...

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

O autorech

Vladimír Solovjov (1853–1900). Významná osobnost mezináboženského dialogu, autor mnoha filosofických a teologických děl, s dalekosáhlým vlivem na současníky i následné generace. Nakladatelství Refugium českému čtenáři zpřístupnilo překlady řady jeho děl.

Až na sklonku života Solovjov píše své bilancující dílo Tři rozhovory, které obsahuje předkládaný text: Legendu o Antikristu. Přiblížení Solovjovova myšlení nám ukazuje jeho spekulativní genialitu; ze zkušenosti jeho života zase vyvstává jasnost jeho rozlišování, které mu umožnilo vyhnout se nástrahám, které na své cestě potkával: scientismus, nacionalismus a zvláště gnóze. Teoretik boholidství nejenom formuloval teoretickou nauku; i ty nejspekulativnější problémy u něho vedly k zaujetí konkrétních pozic, které lze nazvat politickými, stejně jako politické otázky viděl ve světle nadčasových zásad. V tomto smyslu Solovjovův život i jeho dílo nabízejí zdroj bohatých inspirací. Solovjov říká, že jedním z křesťanských „vynálezů“ je věrnost a připomíná, že obrácení k živému Pánu je naléhavá věc, poněvadž žijeme v poslední době.

Michelina Tenace (*1954) italská teoložka, dlouhá léta žila a studovala ve Francii, je vyprofilovaná ignaciánskou spiritualitou a profesorskými povinnostmi na papežské univerzitě Gregorianě. Stála již u počátku zrození římského Centra Aletti, kde byla také mnoho let představenou sester Kristova Boholidství a kde žila „pod stejnou střechou“ mnoho let s kardinálem Tomášem Špidlíkem. V blízkosti slovinského jezuity Marka Rupnika přednáší také v Ateliéru teologie Centra Aletti, který nese po smrti kardinála Špidlíka jeho jméno. Publikovala mnoho textů buď spojených s otázkami křesťanského Východu (Řehoř Palama, Origenes aj.) nebo s tematikou ruských myslitelů, zejména Solovjovem.

Poznámka

Legenda o Antikristu byla do češtiny přeložena poprvé Annou Teskovou a vyšla v roce 1936 v Olomouci. Rukopis vynikajícího překladu Petra Křičky, který nebyl nikdy publikován, se ztratil. Tento nový překlad, který dnes předkládáme, je z ruského originálu Краткая повесть об антихристе. Text jsme opatřili drobným poznámkovým aparátem.

Předmluva Tomáše Špidlíka a komentář Micheliny Tenace L’Anticristo: il racconto del falso bene jsou přeloženy z knihy PIOVESANA, G. – TENACE, M., L’Anticristo con la traduzione del saggio di Solov’ëv, Lipa, Roma 1995, s. 73–123. Text komentáře je se souhlasem autorky nepatrně zkrácen.

Biblické překlady knih Starého zákona jsou z ekumenického vydání Písma svatého (Praha 1991), překlady knih Nového zákona jsou převzaty z textů užívaných v českých liturgických knihách (Česká liturgická komise, Praha 1989).