Čeští jezuité 29.

Na obálce je socha Tuřanské Madony

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2020

Translation © Zdeněk Drštka

Photo © Tomáš Rechlík

ISBN 978-80-7412-365-8 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-366-5 (mobi 2020)

Z latinského originálu

Diva Turzanensis, Vít Jindřich Ettel, Olomouc 1658

přeložil Zdeněk Drštka

Odpovědný redaktor Michal Altrichter

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 543. publikaci

Olomouc 2020

Cena 129 Kč (včetně DPH)

Bohuslav Balbín

Tuřanská Madona

neboli Historie původu a zázraků veliké Matky Boha i lidí Marie, jejíž ctihodná socha, nalezená v trní blízko Brna, označená nebeským světlem, je velkými zástupy lidí uctívána, nyní poprvé důst. P. Bohuslavem Aloisem Balbínem z Tovaryšstva Ježíšova sepsána léta 1658 s povolením představených

Archa úmluvy byla zhotovena ze dřeva sethim a Maria se zrodila z trnitého, drsného a suchého židovského národa. Sethim se vykládá jako „trní“. Eva je trním, Maria růží. 

(sv. Bernard: Kázání o Panně Marii, které začíná Zdrávas, Maria. Viz Maximilianovo dílo 6 knih o symbolické teologii, komentář 3. – o arše.) 

Maria je oduševnělý keř přirozenosti, jejž oheň božského zrození nestravuje. 

(sv. Proklos: Homilie o narození Kristově)

Nejvznešenějšímu a nejdůstojnějšímu panu knížeti, panu Leopoldu Vilémovi, 

arcivévodovi rakouskému, vévodovi burgundskému, štýrskému, korutanskému, kraňskému a würtenberskému, hraběti habsburskému, tyrolskému, görzskému atd. biskupu štrasburskému, halberstadtskému, pasovskému, olomouckému a vratislavskému, velmistru a generálnímu představenému řádu německých rytířů, členu královské kaple české atd. knížeti, představenému a přezbožnému a přelaskavému pánu.

Ti, kdo se věnují onomu přeradostnému a vpravdě královskému umění loveckému, nejvznešenější kníže, ukládají sobě a svému okolí jako první zákon mlčení (mluvit totiž na lovu znamená neštěstí[1]); za druhé pak toto: když se došlo k brlohu divé zvěře, je třeba ji vyburcovat, přikazují ji postihnout všemožným křikem a vyděsit; je-li totiž jednou vyhnána ze svého útočiště, těžko ve zmatku nalezne vládu sama nad sebou a bez velké námahy se dá zahnat do pasti. Tento příklad budiž Tobě, nejvznešenější kníže, a Tvým převzácným blízkým, k užitku pro naši věc. Vydával se totiž na lov od svého založení brněnský noviciát Tovaryšstva Ježíšova do Ráje (tak nazývají onen hájek u Brna[2]) a spěchal za vůní Tuřanské Madony. Ti nejmladší, totiž nejmenší duše, milovali Marii a následovali ji po stopách ctností a po sladké vůni milostí. Ač mlčeli při svém lovu pozemském, chovali v nitru pevnou naději. Jakmile dorazili k původnímu sídlu Madony, její lože (v němž ji nedbalá minulost zanechala) se před nimi s pomocí historie objevilo a otevřelo se skryté místo; k čemu je

…psům čich,

když věrným očím se ukázala laň?

Jako věrní psi štěkotem Tě, nejvznešenější kníže, pane tuřanských pozemků, upozorňují, Tobě přejí chválu z úspěšného lovu. Zde se zachvěli! Zde označují místo, kde v trní přebývá, a spolu s Archimédem[3] opakují ono lovecké: εὗρον, εὗρον, našel jsem, našel jsem. Nemůžeme pochybovat, nejvznešenější kníže, že toto znamení Ti bude příznivé. V Rakousích se nejen konají lovy na zvěř (a tak konali a konají a hovoří o tom nejen císařové, ale i arcivévodové po celém Německu[4]), ale kvete i snaha po získání lásky nebes. Což to není jakýsi „nebeský lov“? Bezpochyby ano, a je člověku nejvlastnější, neboť je „loven“ Bůh a on sám loví lovce.

Macedonius[5], přesvatý muž, který byl v pustině nalezen knížetem na lovu, byl tázán, co má dělat. Sám naproti tomu s duchem víry se začal ptát, proč na ono místo přišel vládce. Když on odpověděl, že za lovem, odpověděl Macedonius: A já jsem na lovu svého Boha a nikdy od tohoto překrásného lovu neupustím, co živ budu.

A tak je to překrásná laň[6] (kterou vykládá Arnošt Pražský[7] jako Bohorodičku) a přepůvabný kolouch (Ježíš), který v podobě laně a koloucha[8] přeskakuje výšiny cti a cvičí nás v lásce, když jej následujeme.

Také dnes se věnuje tomuto nejušlechtilejšímu nebeskému umění rakouský rod. Světu jsou známy lovy Maxmiliána I., vedené dobrými anděly. Pomlčím-li o Albertech a Bedřiších, Rudolf, první císař z vašeho rodu[9], vyjížděl na lov a nalezl kořist v eucharistii v Kristově lidství. A jak žádal tento lov, sesedl hbitě z koně a vydal se za kořistí. A tak šťastně ji odhalil, že láskou k pronásledovateli jaté božství zanechalo lovci jako trofej příslib dlouhého trvání Říše.

Co jiného jsou rakouská erbovní znamení než svaté eucharistické způsoby? Váš rodový purpurový štít je uprostřed přepásán láskou a nese tak znamení svaté hostie a krve, jako by náboženství a víra, pro něž vedete války, vylily na váš dům eucharistický kalich s hostií a volají: chopte se štítu víry!

Ó šťastný lov, který přinesl tak vzácnou kořist a trofej Kristova lidství! Zdar knížatům této lovecké zbožnosti! Osud vašeho rodu nikdy nebude lze oddělit od katolického náboženství a víry! Bělostní a šarlatoví jste lidem i Bohu milí.

Mám snad připomenout, nejvznešenější kníže, Tvého otce, nejblaženější památky Ferdinanda II.? Byl mocný před Bohem[10] i před lidmi. Mnozí v Německu nesli tvář lidskou, ducha však zvířecího; ty on zahrnul do Kristových sítí a přivedl k poslušnosti katolické víře. Tento apoštolský císař byl jako hlas Páně, který volá laně, a jeho lovecké štěstí následovalo tolik tisíc lidí. Cokoli se potulovalo až k Šumavě, to dovedl do moci církve.

Jak jsem pravil, z tohoto příkladu ses také Ty, nejvznešenější a nejvzácnější kníže, naučil na obraze lovu[11], který je nápodobou vojenství a válečnictví, jak bázní před Pánem otřást nepřáteli víry, jak je zahnat do své šťastné sítě, jak ošálit léčkou nepřátelská města. Ale přece jen Ti nejvíce ležel na srdci lov nebeský. Kdo by si mohl pamatovat, kolikrát již ses hnal na lov lásky za Ježíšem a Marií? Svědkem je Alsemberg blízko Bruselu, Stella Maris – Hvězda moří, a Tvůj ranní lov na ni, který svatými verši oslavil onen výkvět elegického básnictví Sidronius Hoschius[12].

Sotva ses nyní vrátil z Belgie k nám, již jsi začal velmi bystře zjišťovat, jaká jsou všechna místa zázraků Blahoslavené Panny u nás. Kolikrát jsi navštívil z brandýského hradu Boleslavskou Madonu v sousedství? U Vartské Madony jsi dokonce přenocoval, ačkoli sídlí a je a obklíčena strmými horami jako sněžným věncem. Slyšeli jsme nedávno o tvých slibech v Mariazell. Co tedy zbývá jiného, než abychom tě vyzvali, nejvznešenější kníže, k lovu v Tuřanech – ve tvé vlastní državě, abychom od tebe jednou uslyšeli ono volání počestného Hippolyta:

Jděte a obkličte stinné lesy!

Stejně tak vysoké hřbety panenské hory

Projděte a prohledejte rychlým krokem.[13]

Celý tento lov je ti souzen: Madona náleží tvé lásce, Tuřany tvému vlastnictví. Ona divotvorná socha, kterou přinesli z východu první apoštolové Moravy (tato teorie je velmi pravděpodobná), tě přijme jako dědice důstojnosti a moci, bezpečně k ní budeš moci vztáhnout ruku. Sídlí u Brna, u města, které jsi slavně vysvobodil od nepřítele; stojí na oněch polích, na nichž jsi vedl císařské vojsko, odkud ses vydal na rychlý útok, velkými přesuny zamířil do Slezska a odrazil vítězné švédské vojsko tísnící v obležení Brigu. Ty, nejvznešenější kníže, jsi jmenoval brněnského kanovníka Matěje Petráše trvalým strážcem Tuřanské Madony, a zdá se, žes v tomto jednom dobrodiní zahrnul všechno.

Plinius uvádí, že ještě sto let po Alexandru Velikém byli loveni jeleni se zlatými obojky, na nichž byl nápis: tímto mě obdaroval Alexandr[14]. Také při našem lovu něco takového nacházíme, když o tvé štědrosti vůči Tuřanské Madoně, nejvznešenější kníže, čteme ve zlatě napsáno: tento řetěz mi zavěsil arcivévoda Leopold.

To jsou tedy důvody, nejvznešenější Leopolde, proč jsme tě museli pokládat za oddaného naší Madoně; bez tebe je vše marné, tobě náleží tento lov zbožnosti a již dávno ti přináší milost; poznal jsi jistě příklad nejdůstojnějších a nejslavnějších představených Moravy, kteří tuto Madonu také vždy milovali a zahrnuli mnohým dobrodiním.

Nezbývá, nejvznešenější kníže, než abys měl na paměti, že my všichni se nacházíme pod tvou ochranou a záštitou, a abys tento probační dům (radši bych to řekl řecky, stádo něžných Kristových oveček) vlahým, totiž otcovským citem zahrnoval. Musíme již delší dobu vyznávat své zajetí, že jsme přemoženi a spoutáni tvými dobrodiními, nakolik je pravda, že kdo nalézá dobrodiní, nalézá pouta. Proto stále vzýváme Tuřanskou Madonu, aby tebe, nejurozenější kníže, oporu Rakouského domu zápolícího v Německu, sloup kolísající Říše, strážného anděla těžce zkoušené vlasti, pro dobro církve (jejímž jsi milovaným synem), království (jejichž uzdu držíš) a především náboženství, jehož kříž neseš (abychom se dotkli tvého znaku), co nejdéle zachovala bez úhony.

…hvězdy dali

Héraklovi bohové dříve, tobě však je dají nakonec![15]

V Brně 10. dubna roku 1658

Tak přeje tvé urozenosti nejoddanější kolej a probační dům Tovaryšstva Ježíšova v Brně

1 Scalig.: Poezie, kniha 1, kap. 4

2 Dnešní Ráječek v Brně-Komárově (pozn. překl.)

3 Viz Oppian.: O lovectví

4 Jakub Spiegel: Poznámky k Morální teologii sv. Alfonse, kniha 4, č. 29

5 Theodoretos: Historie náboženství, 13

6 Přísloví 5

7 Arnošt, O Panně Marii, 79

8 Píseň písní 2; viz Eucher.

9 Puteanus: Rakouský purpur

10 Gen 32

11 Sv. Alfons, Morální teologie, kniha 4

12 4. elegie na nejvznešenějšího arcivévodu Leopolda

13 Seneca: Hippolytos, 1. jednání, začátek

14 Historia naturalis, kniha 8, kap. 32

15 Martialis (tato a všechny další básně jsou psány nikoli v rýmech, nýbrž prozodicky – většinou v daktylském hexametru nebo elegickém distichu, což lze v češtině jen stěží, pokud vůbec napodobit, proto jsou překládány prózou; pozn. překl.)

Schválení důstojného otce provinciála

Já, níže podepsaný představený české provincie Tovaryšstva Ježíšova, na základě pravomoci svěřené mi důstojným otcem Goswinem Nickelem, generálním představeným našeho Tovaryšstva, dovoluji předat do tisku knihu, která se jmenuje Tuřanská Madona, napsanou P. Bohuslavem Balbínem, knězem našeho Tovaryšstva, přečtenou a schválenou k tomu pověřenými teology. Potvrzuji to tímto vlastnoručním dopisem a úřední pečetí. Dáno v Brně 1658 dne 10. dubna.

Jindřich Lamparter

L. S.[16]

16 Locus sigilli – pečeť (pozn. překl.)

Tuřanská Madona

neboli Historie zázraků Blahoslavené Panny Marie, která je u Brna, moravského královského města, již po mnoho staletí přezbožně ctěna a skvěje se zázraky

Kapitola I.

Příroda a Bůh, její Tvůrce, se rádi skrývají, avšak v zázracích vycházejí najevo;
proti bezbožníkům našeho věku

Nadaní duchové, jakkoli je dosud svět pro jejich velikou vznešenost zbožňoval, byť se vynášejí svou bystrostí a usilují proniknout až ke hvězdám, přece nikdy nemohli dostatečně prozkoumat přírodu; rozhodli se toto velké moře přelétnout, ale ze své výše padli únavou sil ducha: Veškeré věci jsou obtížné, nemůže je člověk vysvětlit slovy.[17] Svět je zahalen temnotou, a nakolik něco ze sebe nabízí očím, natolik to odnímá duchu. Příroda se lopotí s jakýmsi sprostným studem, podobným plaché zvěři, která skrývá své rození, nechce se dát zkrotit, střídá svá doupata a sotva zanechává lidem stopy. A byť je častěji laskána lidskou rukou, přece jen se nemůže zbavit sebe sama a nakonec se vrací ke svým blízkým temnotám. Zajisté příroda napodobuje svého původce a tvůrce, jelikož božství není přístupno lidským smyslům; kdo by ji mohl vidět a zůstat naživu?[18] Bůh totiž, jakkoli je všeobecně vzato zcela ve smyslu, zcela ve zraku, zcela ve sluchu, zcela v duši, zcela v duchu, zcela sám v sobě,[19] ve všem spočívá a všechno naplňuje, nic ze sebe nám neponechal k vidění než dílo svých prstů[20]. Zrak na něj zaměřený působí závrať filosofů[21] a mlčení všech tvorů. V oné vlasti věčné slávy nás naplní Boží jas, zde nás znavuje temnota, zde si klademe prst na ústa a uctíváme Boha v tichosti. Velmi odborně praví Plútarchos: Krokodýl, žijící ve vodě, má oči pokryté tenkou, průsvitnou blanou, která tak splývá z jeho čela, že sám může vidět vše, ale nikdo se mu nemůže podívat do tváře. A v tom se podobá Bohu, vládci světa.[22]

Jakkoli však příroda a Bůh chtějí uniknout lidským zrakům, není zcela možné, aby něco z nich nebylo zjevné. Příroda totiž odbornými disputacemi filosofů (což nazývá Šalomoun nejhorším zaměstnáním[23]) byla do určité míry odhalena; Bůh pak, ze svých vlastních úradků a pro svou nezměrnou dobrotu, rozhodl, že jeho Slovo nebude jen prosloveno, nýbrž i zjeveno na zemi jako Bůh a bude přebývat s lidmi: Jednorozený, který je v náručí Otcově, nám podal zprávu. Vpravdě je zavrženíhodná bezbožnost těch, kteří vzdor tolika zázrakům, jež jim byly dány k poučení, odmítají víru a domnívají se, že celý svět je řízen náhodou, nikoli Prozřetelností. Ať popřejí sluchu tomu, co v osobě Balbově napsal v disputaci za oné noci římské pověry nejvýmluvnější z moudrých a nejmoudřejší z výmluvných, Cicero: Je zcela jasné, že vidíš-li nápis nebo malovanou tabuli, víš, že to vzniklo s použitím umění; nebo chápeš, že solarium (tak nazývá hodiny), ať sluneční, ať vodní, mohou označovat hodiny díky umění, nikoli náhodě; a svět, který zahrnuje tato umělecká díla, jejich autory a vůbec všechno, bys pokládal za postrádající záměr a smysl? Co kdyby někdo dovezl do Skythie nebo do Británie matematický model koule atd., kdo by v těch barbarských krajích pochyboval, že tato koule byla vytvořena s rozmyslem? Oni však pochybují, zda je svět výsledkem náhody, nebo božské mysli; a soudí, že Archimédes dokázal více v napodobování tvarů koule než příroda v jejich utváření, a zvláště že v mnoha ohledech jsou napodobeniny zhotoveny s větším důmyslem než ony dokonalé přírodní tvary.[24] A mnoho dalšího by bylo třeba říci stran bezbožných a bezvěrců našeho věku: jim všem se zázraky, jak praví sv. Augustin[25], neustále nabízejí. Boží moc totiž nikdy neochabuje, a to ani v tomto posledním věku světa, v němž láska mnohých ochladla[26], a v době jakéhosi osudového sklonu světa víra v božství pracuje a vysílá jakési paprsky božského světla a zřetelně ohlašuje, že On je ten, který jest[27], v našem tuřanském keři.

Kolik je totiž zázraků, praví také Augustin, tolik je pečetí božství. A zde horlivě pracuje na Božím díle Blahoslavená Panna Maria, jejíchž zázračných míst je po světě tolik, že snad není znám kraj, kde by se dříve s čistým úmyslem vyznávala stará náboženství, nyní by mu však scházely chrámy Boží rodičky, oslavené mocnými činy. Velice vhodně nazývá sv. Jan Damašský Marii dílnou zázraků[28], jíž nestačilo, že zrodila Krista, a to mnohem intenzivněji, než jak předpokládá Apoštol, když píše: aby byl Kristus utvářen v nás[29]. Jednou porodila svého prvorozeného syna[30], aby jej vícekrát mohla rodit v nás, a tento prvorozený syn je Ježíš. Všechna tato dobrodiní velké Matky Boha i lidí zakrátko spatří světlo světa ve velkém svazku, a svět již nebude spočívat na Atlantově[31] rameni, nýbrž v Mariině klíně; mně bylo dáno popsat maličkou část, totiž Tuřanskou Madonu, která zjevně na Moravě vynikla starobylostí (snadno překoná 600 let), zbožnou úctou národů a zázraky.

Nepustil jsem se do práce s jiným úmyslem, než abych ukázal, že se nevyhýbají nám zázraky, nýbrž my zázrakům, když hledáme nejprve lidskou pomoc a k Bohu se utíkáme pozdě a chladně, když lidská naděje slábne nebo již zmizela. A také se ukáže, že Bůh nespí ani nebloudí nevědomky nad nebeskými branami[32], nýbrž sleduje z nebes lidi spravedlivým pohledem a my žijeme v jeho dobročinné ruce; a jeho pravice je zjevně vztažena k trestům i k dobrodiní[33].

17 Kaz 1

18 Ex 33

19 Plinius, Historia naturalis, kniha 2, kap. 7

20 Žalm 8

21 Synes. Hymnus 1 a 3

22 Plútarchos: Kniha o Isidě a Osiridovi

23 Kaz 1

24 Dvě knihy o přirozenosti bohů

25 Kázání č. 147 pro liturgickou dobu

26 Mt 24

27 Ex 3

28 Promluva o Narození Páně

29 Gal 4

30 Mt 1

31 Mariánský atlas Viléma Gumppenberga SJ

32 Job 22

33 Iz 9.12

Kapitola II.

Příležitost psát;
důvody, které přiměly k psaní

Sám jsem vícekrát zjistil, že je pro mě štěstím a dobrodiním, když jsem se ujal této práce. Sotva jsem dokončil dílo o Vartské Madoně[34], už mě získala tato, která si již dříve osobovala veškerou mou lásku. Minulého roku jsem přišel na toto místo, podrobně jsem si prohlédl sochu, účastnil se bohoslužby a vyjevil touhu psát, a hned se jako patron této knihy nabídl nejdůstojnější pan děkan kolegiátního kostela sv. Petra v Brně; jeho náklonnost vůči Bohorodičce a jeho dobročinnost sice krátce poté ukončila náhlá smrt, nicméně péči o to, aby kniha, postrádající patronát, mohla přeci jen být vydána, se vší podporou na sebe vzal brněnský dům a kolej Tovaryšstva, který mi nejen radil, abych dovedl započaté dílo k cíli, ale snadno mě o tom i přesvědčil, takže jsem mohl říci:

Kéž by mi nyní dal Daidalos bujná křídla!

Zde je již blízko pro Ikara břeh.[35]

Přiznám se totiž (abych nemluvil v hádankách), že jsem se bál, aby mé snažení nezůstalo bez úspěchu, jako se to přihodilo již jinému vzdělanému člověku, který se dříve než já pokoušel o totéž; váhal jsem, ale přicházela mi na mysl ona Senecova slova: Což nechápeš, že se připravuješ o tolik milosti, kolik prodlevy máš?[36] Co jsem měl dělat? Měl jsem naději, že i když nedokončím svůj šťastný pokus, bude mi nejvyšší odměnou za mou námahu láska k panenské Bohorodičce, a dal jsem na doporučení přátel, které jsem poslouchal; a zdálo se mi, že mě sama Madona k tomu vybízí – když jsem přijal její ctihodné znamení (a přijal jsem je, když jsem se před třemi lety loučil s Tuřanami), zdálo se mi, že ji slyším říkat: Budu mít s tebou co do činění. Ať je tato moje práce, přikážeš-li, Svatá Panno, třeba věčná! Tobě se po tvém Synu svěřuji se svým nehodným nadáním a perem, nakolik mohu! Vztáhni v bezpečí svou ruku a přesvědči mě, že jsem Tvůj[37]. Vzpomínám si, jak jsem Tě choval v lásce již na počátku noviciátu v Brně a jak jsem se zavázal slibem, že prvním dílem mého nadání budeš Ty, ó Panno a Matko. A jistě (abych jednou promluvil trochu pyšněji) má-li naše Tovaryšstvo nějaký dluh vůči nějakému chrámu v Čechách či na Moravě, tomuto jsme zavázáni nejvíce. V tomto chrámě přijala Madona jako v azylu členy Tovaryšstva hanebně násilím vyhnané z Brna, určené k pobití a vystavené mečům, na dalším útěku je vystavené veškerému bezpráví bránila, zcela je očistila od podezření ze založení požáru, a jak vidíme, zachovala bez úhony. Ani to není bez významu, že dobře vím, jak nešťastné a neplodné je mé pero (což pokorně vyznávám), a přece dychtivě toužím, aby se stali mými čtenáři a bedlivě četli toto dílo zvláště řeholníci, a mezi nimi ti, kteří vstoupí v Brně do noviciátu Tovaryšstva, měli je za prvopočátek své lásky k Panně. Takto ať vedou první tahy a v linii mariánské krásy se připodobní oduševnělému obrazu Matky Syna.

Jakkoli totiž z beztvaré masy půvabné tělo nikdy znovu nevytvoříš, duši můžeš okrášlit a přetvořit[38] vždy, čemuž sv. Diadochus říkal znovuutkání duše[39]. K této Madoně je třeba běžet jako o závod v touze po ctnosti zbožnosti cestou přes Ráj (toto místo je nazváno podle přerozkošného háje), kam se z Brna sbíhají: černá se zástup v polích[40].

Zde Panně pějí chvály, jedním slovem: zde ji milují. Všem je do duší vlita zbožnost a oni věří (jak říkával blahoslavený František Borgia), že nemůže uchovat stálost zbožného života až do konce a nevytrvá v tolika nástrahách, které dennodenně na náš život dopadají, kdo nemiluje Marii celým srdcem. Nic se tedy nebojím jejich soudu a věrně budu provolávat: očím milujících se zdá všechno krásné na tom, co milují, neboť je sama láska předchází v soudu. Budou-li tedy mít stále na mysli tento krásný obraz, který vytvořila a k dokonalosti dovedla láska, onen umělec znalý nejkrásnějších tvarů, budou milujíce chtít raději věřit své lásce nežli podobám a obrazům očí, jež objekt lásky často předkládají duchu mdle a bez půvabu. Budou nás tedy mít rádi, kdo milují Tuřany, a budou chválit náš pokus. Nicméně ani neznalí nás nepřijmou hůře, vezmou-li v potaz onu zjevnou netečnost našich lidí vůči pozoruhodnostem naší vlasti. Máme v naší zemi věci výjimečné a neschází nám ani dávné pamětihodnosti, jak soudí neznalí. Připomínky největších zázraků jsou nám na dosah ruky a jsme jakoby opásáni v Čechách, na Moravě i ve Slezsku zázračnými mariánskými chrámy (jak souhrnně zmíním na konci knihy), kam byly vtištěny stopy zbožnosti praotců. Zanecháme však nyní toho rozprávění; troufám si říci, že někteří se ani neráčí podivit. Snad budeme alespoň v této lásce ke spaní příkladem, zabýváme-li se my těmito maličkostmi v nedostatku času a zaměstnáni studiem, aby tak ti, kdo překypují nadáním i volným časem, zamířili k větším věcem. Když se sněhová koule (psal jsem v zimě a pod oblohou pokrytou sněhovými mraky) kutálením obaluje dalším a dalším sněhem, z maličké se stává velikou, takže v Alpách hnaná vlastní tíhou zavalí jako lavina celá údolí, podobná veliké hoře. A stejně tak se často malé příklady šíří a obzvláště zvou k ceně cti ty, kdo jsou velkého ducha, a oni sami přicházejí. Všichni se můžeme poučit o slávě; a nehledáme-li ji sami pro sebe, jistě ji přiznáme Bohu, jehož dobrota září z tolika zázraků. Vznešený spisovatel Plútarchos, který svým vlivem vychoval z Traiana vynikajícího vládce, předkládá něco velice příhodného a podobného mé záležitosti: Jako se zostřuje chuť hladovějících při pohledu na ty, kdo jedí, tak jeden pisatel podněcuje druhého jakýmsi soupeřením, a stejně tak chvála jedněch pudí touhu po slávě druhých.[41] Ó, kéž podnítí! A kéž je porušeno ono mlčení vůči slávě Boží a Panenské Matky, k níž vybízí naše vlast měrou nikoli nepatrnou. A kéž k tomu dopomůže příklad našeho díla.

34 Jedná se o Balbínovo dílo Diva Vartensis z r. 1655, věnované Matce Boží ve městě Varta v tehdejším Kladském hrabství, dnešním jménem Bardo v Dolnoslezském vévodství v Polsku. V textu ponechávám historické znění Varta. (pozn. překl.)

35 Ovidius, Listy heroin

36 Dvě knihy o dobrodiních

37 Seneca, 4. list 34, v Godofredově vydání

38 Epiktétos: Rukojeť

39 Kniha 71 Duchovního života

40 Vergilius: Aeneis, kniha 4 (o mravencích)

41 Plútarchos: O chvále sebe sama

Kapitola III.

Věrohodnost tuřanských zázraků

První a nejstarší ctností historie je pravdivost; ta když schází, nezachová si historie ani svoje jméno a má být po zásluze uvržena do Lúkianových žalářů, kde jsou pisatelé, kteří si osobují dovolení lhát, trestáni výpraskem jako malí kluci[42]. Správně napomenul Eunapios historiky, dříve než začnou psát, aby s klaněním a oběťmi přistoupili k oltáři pravdy[43]. Je velice špatným příkladem vysmívat se budoucnosti a vysloužit si pověst lhaním. Jak jsme již jinde napsali[44], Panenská Bohorodička nepotřebuje nevěrohodnou chválu a netouží po ničem větším Panna, při jejímž zrození se setkaly Milosrdenství a Pravda[45]. Dnes se však často chybuje opačně: někteří lidé jsou poutáni velmi zbožným a neméně delikátním povýšeným míněním, a jako by seděli v soudním tribunálu, všechno od nás chtějí slyšet a číst potvrzené přísahou, jinak prý věřit nebudou.

Kdo kdy byl k historii tak nespravedlivý? Budu vyprávět o tom, co se stalo ve shromáždění vynikajících mužů, vznešených a vzdělaných. Jakmile jen o tom padla zmínka, že se chystám psát tuto historii, hned někdo se zvednutým nosem a s plnými ústy pohany, jak o tom řecky hovoří sv. Řehoř Naziánský[46], začal napomínat, abych nemluvil o žádném zázraku, jestliže není potvrzen přinejmenším třemi přísežnými výpověďmi; a nebude-li tomu tak, že nelze knihu vydat a mezi lidem šířit.

Přiznávám, abych tak řekl, plautovsky, všechno ve mně kvasilo[47]. Copak je to za podmínku, když vám, vznešení pánové, musíme věřit všechno, čím se chvástáte o ctnostech vašich předků, často s chatrnými, ne-li vůbec žádnými důkazy, z jakýchsi papírků poletujících sem a tam, z rozsypaných a neurčitých písmenek, z povídaček, které sestavila vychloubačnost vaše i vašich předků, zatímco vy nechcete věřit tomu, co dosvědčila víra předků a zlatá jednoduchost a co před očima všech vykreslila jednoznačná znamení? Copak tyto prastaré zázraky, ty si vaši víru nezaslouží? Prý: Předveď přísežné svědky, jinak věrohodnosti nedosáhneš! Ale co se vás samotných týče, voláte:

Věřte, že vám přednášíme z knih Sibylliných.[48]

Jestliže budete takto postupovat ve vší historii, jak chcete s námi jednat, a ke všemu budete vyžadovat přísahy, zničíte tak veškerou historii a veřejnou paměť. Nejvěrohodnější vzpomínky předků nemohou být takříkajíc vyčteny z protokolů a nelze spisovatele vyslýchat na mučidlech jako zločince, aby se potvrdilo, že mají pravdu.[49]

Ať čtou Lipsia, Tursellina, Zylia a všechny, kteří přede mnou psali o Madoně a kteří sotva kdy – pokud vůbec – uváděli přísežné výpovědi, nýbrž zaštiťovali se autoritou předků, písemných dokladů a svědectvím světců, byť ne pod přísahou. Bylo-li něco předmětem pověsti, uvedli to a s jasnou prostotou udali pověst jakožto autoritu. Žádám, aby mi bylo umožněno totéž: ručím rukopisným dílem o Tuřanské Madoně od vzdělaného muže a dbalého řeholníka, který potvrzuje, že se vše dozvěděl ze starých knih; ručím díly vynikajících mužů, na prvním místě zprávami nejdůstojnějšího pana Matěje Petráše, děkana slavné kolegiátní kapituly v Brně, které mi byly poslány; ručím konečně svým vlastním svědomím, neboť jsem nejednou viděl a slyšel lidi, k nimž Tuřanská Madona vztáhla svou pomocnou ruku.

Ať čtenář pochopí, že to vše bylo sepsáno jakoby na základě dobrého znamení. Mým úmyslem totiž bylo tak psát o této Madoně, aby se ode mě nic jiného nemohlo chtít. A co více; na konci jsem poněkud odbočil a dokonce jsem se maličko pokusil zabloudit i do poezie; to vše jsem učinil pro čtenářovo potěšení a občerstvení. A za to mohu v obou svých dílech o Madonách pochválit Lipsia jakožto původce. Přece snad jestli pero škobrtne nebo se neudrží dost pevné, snad budu omluven u těch, kdo vědí, co znamená stát bez přestávky celé dny mezi žáky a rozčilovat se s nimi. Kultura pera totiž vyžaduje naprostý klid, oproštěnost ode všeho vyrušování a takový stav ducha, který žádné starosti nenarušují, aby všechno vypadalo jakoby odlité z jedné formy[50], za což tolik chválili Cicerona a jeho vyrovnanost díla[51]. Takovou vyrovnanost bys marně hledal mezi námahami s komediemi, mezi výkřiky studujících, mezi zmatky v péči o poezii a rétoriku. Často bylo nutné odejít od započaté řádky kvůli starosti o školy, často bylo třeba toto dílo pustit z hlavy na dlouhé měsíce. Ničeho jiného (to směle a popravdě přiznávám) nemám takový nedostatek jako času. On se ve své krutosti vměšuje do našich věcí a žádnými lichotkami, žádným sváděním, ani žádnými kluzkými slovy, jak praví Aristotelés[52], se nedá uprosit a odvrátit od toho, že příliš rychle a nenávratně uprchne. Viděl jsem obraz Saturna a Času u přeučeného Verderia[53], jak pohlcuje veškeré zrozené velké duchy, drtí balvany a pase svou nenasytnost na nejkrásnějších uměleckých dílech. Je toho příliš mnoho, co Čas odnesl z budoucna do minulosti. A cokoli uloupí a uprchne s tím, bere s sebou veškerou možnost návratu.

A jestli přece jen přijde na svět v takové úzkosti času něco výjimečného, nic z toho není životaschopné, nic nedospěje v řádném čase ke zralosti, a jeho zrod na tvrdou zem je spíše rodičům k hanbě. Bude, prosím, možno dopřát sluchu Horatiovi, který upozorňuje, chceme-li mít něco trvalého: protlačíme to do devátého roku[54]?

42 Lukianos: O pravdě historie, kniha 2

43 Eunapios: O neřestech, předmluva

44 Madona vartská, část 1, kniha 2, kap. 1

45 Žalm 84

46 Promluva k Juliánovi

47 Plautus: Mercator

48 Iuvenalis: Satiry 8

49 Viz Synesiův list 44

50 Tak pravil Seneca ve 4. listě, č. 34.

51 O řečníku, kniha 1., č. 39 a 54; Quintillianus, kniha 20, č. 3.

52 Laërtios: O životě Aristotelově

53 Verderius: O obrazech, začátek; viz též Cicero, De natura deorum, 1,2

54 Horatius: De arte poetica

Kapitola IV.

Přístup k chrámu Tuřanské Madony;
kde leží, jaké je jeho přešťastné okolí a jak byl dvakrát obnoven

Píši nejen pro ty, kdo Tuřany již viděli, ale i pro ty, kdo v duchu zatoužili vydat se na pouť k této Madoně a jež sem vede jejich láska a zbožná touha.

Morava[55] je provincií Zemí koruny české, náleží k Říši (a nese jméno markrabství Svaté říše římské), vyniká úrodnou půdou (a tato podivuhodná úrodnost odpovídá kultuře), jakož i jinými výjimečnostmi, mezi nimi váženými městy. Mezi ně náleží Brno, město položené při tocích řek Svitavy a Svratky, jemuž na Moravě co do hojnosti a vznešenosti obyvatel a nádhery budov není rovno. Krom toho bylo poctěno tím, že sem vůle velkého císaře přenesla po švédských válkách královský soud.

Již za časů císaře Antonina[56], za jehož vlády prý psal Ptolemaios, je zmiňováno vznešené a opevněné slavné město, o němž se zmínil právě Ptolemaios ve svém geografickém díle (1,2) a jehož délku a šířku geograficky vyjádřil, jak ukázal Moletius[57]. Za markomanských králů bylo po královském městě Velehradě první v důstojnosti, vždy věrné a drahé vládcům[58], kteří mu o závod projevovali svou přízeň, ozdobili je vznešenými chrámy, opevnili mnohými hradbami, že by za ně sama Praha mohla být vděčná, což potvrdil král Jan listem z roku 1376. Také římským biskupům bylo Brno dobře známo pro svou zbožnost, přesvatě slavenou. Mám u sebe prastarý rukopisný list, který poslal Brňanům papež Pavel roku 1466; napomíná je v něm, aby se nepřidali ke králi Jiřímu, oni pak vynikali obzvláštní věrností. Nic se však nevyrovná pozdější slávě tohoto města, které nedávno (roku 1645) pevně odolalo tříměsíčnímu švédskému obléhání. Po nešťastné bitvě u Jankova v Čechách se nedostávalo posil, Švéd rozprostřel své vítězné vojsko, dostalo se mu posily transylvánských oddílů a on prohlašoval, že toto jediné město mu brání v konečném vítězství. Tehdy Brno, pamětlivo prastarých ctností, zničilo švédskou slávu; ač bylo vyčerpáno mnohými útoky, přece zmařilo plány a naděje nepřítele. Ač byly hradby pobořeny palbou, Brňané neustoupili a prokázali, že pro udatné muže, jak praví Synesius, jsou meč a hruď Semiramidinými hradbami. Zvláště hrad zvaný Špilberk (který prý kdysi obývali templáři, jak praví nikoli nepodložená pověst) vedl obranu a držel obléhané ve službě. Říká se, že když bylo v den slavného Nanebevzetí Bohorodičky Brno vší silou dobýváno, bylo vidět uprostřed oblohy Pannu, jak stojí ku pomoci svým, a tak švédské obležení bylo zmraženo (abych mluvil ciceronsky)[59]. Složili jsme za to Blahoslavené Panně chronostich[60]:

Matko nanebevzatá, dluh svůj Brno ti přizná!

Brna jsi zachránkyní! Švédsko to potvrzuje.

Co jsem psal o Panně vznášející se nad městem, je ovšem nejisté; snad až později, jak tomu bývá, to bylo přidáno. Jisté je, že nepřátelé byli se ztrátami zahnáni na útěk, byť předtím jako Hieroníkové (tak jsou nazýváni u Plútarcha v Symposionu olympijští vítězové, před kterými byly při návratu domů strhávány hradby, aby tak oni vstoupili do města s největšími poctami) pronikali pobořenými hradbami do města. A Brno je milované město Panenské Matky, která je z nebe chrání. Aby si však nikdo nestěžoval, že příliš mnoho času věnuji chválám Brna, v němž jsem položil základy svého řádového života, vracím se na hlavní cestu.

Na dohled od Brna, směrem k východu slunce, několik málo mil, nachází se chrám, který již odedávna posvěcuje zbožnost přicházejících zástupů lidí. Domácí to místo nazývají Tuřany. Zde je sídlo naší Madony, zde byly její zbraně, zde její vůz[61]. K Panně lze dojít z Brna dvojí cestou; první a přímější je vroubena patnácti sloupky, nedávno vztyčenými k poctě Panně; jsou od sebe pravidelně vzdáleny, jasně ukazují poutníkům cestu ke chrámu a vybízejí ke zbožnosti. Druhá pak vede cestovatele mnohem více zeširoka přes ves, kterou pro množství komárů nazývají Moravané Komárovem. První cesta je vyprahlá a prašná, druhá naopak téměř vždy chladná, jelikož vede hned rozkošným lesíkem, který propouští málo slunečního svitu, hned loukami oplývajícími květy, hned kolem lučních potoků, jejichž živá voda září do daleka, hned překrásnými zahradami a vinicemi, takže vypadá jako ráj; a také onen lesík dodnes Brňané nenazývají jinak než Ráj. Hnízdí tam mnoho zpěvných ptáků, především pak slavíčků v hloubi hájku.

Tu zalká holubice, tam šedivá hrdlička.[62]

Sem každoročně pospíchají chlapci z družiny Panny Marie Nanebevzaté z brněnského gymnázia i novicové Tovaryšstva Ježíšova, jejichž dětská nevinnost sama tvoří a naplňuje Ráj. Nestačí jim milovat jednou; každý týden se slétají u Brna, a abych to řekl plautovsky, zde hledají pastvu pro lásku[63], a to lásku božskou. Ta je podobná slunečnímu paprsku – jako on osvěcuje komnatu fénické hrobky[64], tak ona rozněcuje vzácné duše, Bohu drahé a Bohem bohaté. Vzpomínám si, že jsem četl o holubech, kteří kromě svého stálého hnízda ve střechách a věžích mají pro své potěšení ještě i jiné místo, kam odlétávají a kam se stěhují; a co je vidět na venkově, to pozoruji i u noviců Tovaryšstva, kteří ze svého brněnského holubníku nevyletují nikam tam často jako do Tuřan, tam hnízdí u nohou Panny Marie a vracejí se jako holubi ke svým oknům[65].

To také stojí za připomínku; zdá se, že v tomto sousedství Matka Boží přebývá velmi ráda. Sídlo Tuřanské Panny je totiž umístěno tam, odkud Panna sebe sama může lépe vidět a vycházet snadno vstříc pohledům. Vidí totiž především z Tuřan (o čemž jsem se na vlastní oči přesvědčil) brněnský svatotomský obraz[66], proslavený zázraky, namalovaný sv. Lukášem, který dlouho putoval z ruky do ruky knížat, králů a císařů, nakonec pak spočinul zde; vidí také další svůj obraz, který poslal z Říma brněnskému noviciátu Tovaryšstva Ježíšova bl. František Borgia[67], výjimečný a mnohými oblíbený; vidí také Líšeň, zasvěcenou Panně Marii Pomocné, která do této osady zamířila z Pasova; vidí na nejzazším obzoru Mikulovské vrchy, na nichž Dietrichsteinové postavili úctyhodnou kapli Panně Marii Loretánské, známou po celé Moravě a proslavenou nadpřirozenými divy. Nic tak neprospívá úrodnosti polí jako krok a pohled Pána, jak potvrzuje Cato[68]; nečekal bys tedy a nedoufal, že od nejlaskavější, mateřskou láskou překypující živitelky, Boží Matky, prýští úroda jako mléko[69]? Zde je tedy zlatý milník[70], od něhož máme odměřovat nikoli kroky, nýbrž zálibu v dobru.

Naše Madona je uctívána v prastarém chrámě (který také vznikl zázrakem, jak dále uvedu, z podivuhodně sem přenesených kamenů). Tento chrám, polozřícený, neobývatelný a jako všechny staré stavby tmavý, obnovil, rozšířil a opatřil světlem mnoha oken nejvznešenější kníže kardinál Dietrichstein. Když pak nedávno vzrostla úcta k Blahoslavené Matce, aby nemusela přebývat v sídle příliš těsném – nejen pro ni, ale i pro ty, kdo ji navštěvovali – vzal na sebe tento úkol nejdůstojnější pan Matěj Petráš, děkan slavné kolegiátní kapituly v Brně, který nechal postavit Svaté Panně nový překrásný chrám (připojením novostavby ke starému). Byla postavena vyšší věž, široké chrámové průčelí, mnohá okna coby zdroj světla, a jak je dnes zvykem, přibyly vzdušné klenby, všechny kamenné, zdobené a ověnčené, a byly zpevněny zdi. Přední, tedy nejstarší část chrámu, postavená a vyzdobená k větší slávě na vyvýšeném místě, kryje uprostřed oltář Madony. Venku na chrámovém hřbitově byla posvěcena a věžičkami ozdobena čtyřhranná kaple, kde by poutníci, kteří by se již nevešli do chrámu, mohli vidět a slyšet slavení posvátných tajemství. Je-li čtenáři zatěžko představit si to, ať se podívá na obraz na přední straně knihy; snad v něm vzbudí představy, které nedávno vedly snad ne zcela neschopného básníka, jehož tato stavba svou krásou tak uchvátila, že oslovil Madonu těmito verši:

Oltáře s královskou pompou nyní povstávají

A tobě se prostírají pod nohy, jak velice září

Dnešního dne! Kterak vysoko

Nesou vznešenou klenbu zdobené stropy,

Aby uctily panenské lůno! Kdo dal vyrůst

Tak vznosnému stropu, kdo dosvědčil Matčinu čest

A vztyčil tak vysokou věž, sahající až ke hvězdám?

Tento půvab tak sličně zdobí prostou síň

A dům nehodný své paní! Pod chudou střechou

Tě drží prostá budova nízkou zdí.

Znechucen zemí častokrát říkával Olymp:

Takto uctili mou paní? Takto chudě

Hostí Královnu nebes a uctívají Matku Hřmícího?

K čemu jí bylo, že z ostrých trnů,

Z hustého křoví byla vynesena? Jistě by trní dalo

Vyrůst růžím a liliím pro bělostnou tvář;

Kdo by tobě, Panno, nebo tvým služebníkům nahradil jejich vůni

Nebo malovaným úsměvem obnovil světlo?

Ty, jenž jsi vzešel za dobrých dní a pod šťastnými hvězdami,

Purpurem ozdobený Františku, největší ze šlechty!

Tobě jako prvnímu se zde zalíbilo obohatit vznešenou Rodičku,

Vysvobozenou z nízké chýše a nepatrných úkrytů,

A umístit ji na lepší místo než do chatrče.

Díky tobě se naučily trpělivosti skály,

Napodobující thébské hradby, a staré tmy

Rozptýlil obnovený dům. Ba dokonce vzrostl

Tvým přičiněním, a otevřel lidem, prosícím zástupům

Velkou a šťastnou bránu k Matce.

Tebe pak již přijímá mezi nebešťany jasný

Korouhevník k radosti paní, již slunce a měsíc korunují

A jejíž sněhobílou tvář zdobí jasné hvězdy;

Nad hvězdy jasněji můžeš zářit,

Petráši. Tvoje starost překonávala všechny námahy

A důstojnou službou přemáhala znechucení.

Proto se usmívá Boží majestát v nebeských síních.

Radostněji nyní pohlíží na vznešené zdi Brna

Panenská Matka, která chránila jeho výšiny

A vytrhla toto místo z moci severských mečů.

Shlíží z krásného trůnu. Raduje se, když ji vidí

Blízkého háje stromy z nedalekého údolí,

Krásnějšího nad louky blažených; těší se z lásky

Veselého slavíka zde a lkající hrdličky onde,

Kteří ji zdraví svými hlasy, a ona slyší jejich sladké zvuky.

55 Viz Poznání Říše od Petra Bertia, Jádro historie Bucelliniho

56 Kol. r. 160

57 Komentář ke 2. knize Ptolemaiově

58 Paprocký: Zrcadlo Moravy – o Brně

59 Cicero: Listy, 8,63

60 Báseň se skrytým letopočtem; v tomto případě 1645 (pozn. překl.)

61 Vergilius, Aeneida, 1. kniha

62 Martialis: Epigramy, 5. kniha

63 Plautus: Truculentus

64 Lucretius: De rerum natura, 4. kniha

65 Iz 62

66 P. Guil.: Mariánský atlas

67 Historie Tovaryšstva Ježíšova; o Borgiovi

68 Kniha o zemědělství, 1,2

69 Plinius: Historia naturalis, předmluva

70 Aureum milliare – místo na římském Foru, odkud se měřila vzdálenost všech cest (pozn. překl.)

Kapitola V.

Rozměry a popis tuřanské sochy

Je těžké přizpůsobit styl pravdivosti znamení a obrazů a držet se vzorů velkých autorů. Téměř všechny popisy se od pravdy odchylují – buď jsou přehnané a příliš velkolepé, nebo naopak slabé, nedostatečné a nevýstižné; v obou případech vybočují z oné posvátné jasné hranice pravdy. Přesto se o to pokusím, a bude-li mé pero neúspěšné, bude ku pomoci obraz Panny, který jsem vložil za tuto kapitolu – sedící v trní, tak jak byla kdysi nalezena. V obraze Tuřanské Madony je znát dvojí sezení. K soše je připojeno prosté a hrubé křeslo, které postačí pouze Panně. Dítě Ježíš však sedí půvabněji, totiž na levém Matčině lokti, a vypadá, že tleská nohama a vyjadřuje tak radost.

Je ovšem mnohem vhodnější zachovávat v popisu řád, postupovat od materie k formě a od šatu ke gestu. Látkou, z níž je socha vytvořena, je dřevo; z jakého stromu, není zřejmé, jelikož bylo napadeno tolikrát a v takové míře zpuchřením, až je s podivem, že vydrželo až dosud. Tato nákaza postupuje od nohou Panny, kde lze kvůli ní nalézt vrstvu pilin. Tyto škody zapříčinilo stáří sochy, stojící více než 600 let, a nepřízeň počasí. Znalci stromů a dřev soudí, že se jedná o dřevo hrušně, což je strom krátkého života[71] a nikoli věčného trvání, jak učí Plinius.

Panna, jak jsem již dříve řekl, sedí na dosti hrubém křesle, má tvář spíše mateřskou než dívčí, s výrazem plným vladařské vznešenosti, ale i laskavosti. Podlouhlý obličej Panny, jaký prý v homérských dobách mívali nejstarší lidé[72], nese široké čelo, velké černé oči, které sledují vše kolem, nos orlí a královský[73], drobná ústa a jemně vykrouženou bradu. Trup je zcela vzpřímený, nohy jsou přitisknuty ke křeslu, jak kdysi znalci malovali stopy matek stojících v místnosti[74].

Zlaté vlasy jemně splývají z hlavy na záda, kryté závojem, obojí pak převyšuje královská koruna, jak podle Florimunda přísluší korunám králů se svrchovanou vladařskou mocí, nezávislou na jakémkoli cizím panství[75]. Obě paže byly od ramen až po loket zavinuty do pláště, jak je dosud patrno; kde by však měl vystupovat pravý loket, scházel celý zbytek ruky; zda upadla ruka stářím nebo z jiného důvodu, není známo. Z držení a pozice celé paže je nepochybně zřejmé, že ruka byla původně vztažena vpřed a držela žezlo. Tuto mou rekonstrukci přijal Kilián, který sochu opravoval, a vrátil Královně žezlo. Blahoslavená Panna postrádá pravou ruku, neboť ji věnovala, jak praví sv. Petr Chryzolog o obdarovávání chudých: Neříkej, člověče, má ruka nemá co dát chudému; dej chudému samu svou ruku, a dáš mu více svou rukou, než kdybys mu dal minci.[76] Soudím tedy, že Tuřanská Madona dala nejen dobrodiní a dary, ale i ruku; nebo snad nejprve vztáhla prst k pomoci prosebníkovi; a chudí (jak praví přísloví) vzali celou ruku. Slavný příklad je Artaxerxés Dlouhoruký, který říkal, že mu bohové dali jednu ruku delší, aby stále střežil svobodu království[77]; tak neví levice, co dělá pravice[78], a v rukou Madony nemůže být zadrženo žádné dobrodiní, když nemá ruku, jímž by tato dobrodiní zadržovala.

Pokračujme však v líčení oděvu. Hlava, jak jsem řekl, nese královskou korunu, od ní kryje mléčně bílé hrdlo velice dlouhý císařský plášť (v chrámech se mu říká pluviál). Kryje Pannu i samotného Ježíška, nesplývá však přímo po těle, nýbrž je decentně nařasen a zahnut v oblouku od krku pod pažemi, takže odkrývá pohled na hruď Panny; pokrývá pak Matčina kolena a zvolna splývá až k nohám a jsou pod ním vidět prsty na nohou. Levá ruka Panny objímá Ježíška (kterého zakrátko popíši), sedícího na levém koleni, aby nespadl. Pod pláštěm má Panna další mateřský šat, rovněž s výstřihem na prsou, ovšem bez jakéhokoli náznaku tvaru prsou. Proto když rozjímám nad Ježíškovou tváří a věkem, soudím, že již byl nakrmen a odstaven. Matka je však i samotným šatem připravena posloužit Synu, kdyby obrátil tvář k její hrudi. Tuto počestnou hruď obepíná hrubý panenský pás, napodobující kůži, ozdobený a sepnutý namalovanými kovovými doplňky.

Na Matce jsou tyto barvy: zlaté vlasy, purpurový plášť, abys poznal, že Panna byla zrozena v purpuru[79]; na některých místech, zvláště na Panniných nohou, je v purpuru přimalován hermelín, jak to vídáme zvláště na šatech velkých vojevůdců a prelátů.

Spodní šat Panny je tmavě modrý, což je oblíbená barva Panny, jak nejednou prokázala, když se zjevila v modrém plášti.

Co se týče Ježíška, sedí a usmívá se; snadno poznáš v jeho tváři mnohé Matčiny rysy a je tak celý po Matce, jako by jí, jak říkáme, z oka vypadl. Až na několik odlišností má vše stejné jako Matka – podobný plášť, korunu, spodní šat, vše v týchž jasných barvách, jen s tím rozdílem, že Matka má dlouhý šat, chlapec krátký, nekryjící nohy. Pás má dvojí, podobný matčinu; vlasy má zlaté a kadeřavé, na hlavě královskou korunu. Ruce drží jinak než Matka: na pravé má vztyčeny dva prsty, totiž ukazováček a prostředníček, jakoby k žehnání, nebo snad proto, že tak děti míhají prsty; v levé ruce kdysi držel zeměkouli, avšak ta se ztratila, a nyní drží ruku zcela otevřenou a jakoby vztaženou k výši.

Celkový vzhled sochy, podíváš-li se na ni zkoumavěji, ji řadí k těm, jež byly přineseny k uctívání z Východu a Řecka, a podobá se obrazům, jež vznikly rukou sv. Lukáše. Zcela je vyvrácena (což nelze opomenout) domněnka, že tato socha Panny není pouze ze dřeva, nýbrž byla uměním používaným za dávných dob a již zapomenutým pokryta tkaninou a poté namalována, což by nebylo možné bez velké námahy a znalosti tohoto umění, jak vědí znalci v tomto oboru.

Pohleď však na samotnou Madonu, vytvořenou vznešeným sochařským uměním, která zde stojí před tvou zbožností; je hodna tvé lásky, hodna uctívání, nakolik můžeš, nepřijde-li ti na mysl nic lepšího, alespoň ji políbit. A trnů se neboj, ty zranit nemohou. Zaštiťuji se autoritou kartuziána Dionýsia[80], který ke slovům: jako lilie mezi trním, tak vypadá Blahoslavená Panna, praví: všechny ostatní panny byly trním sobě nebo jiným; Blahoslavená Panna ani sobě, ani jiným, neboť srdce přihlížejících zve k čistotě. Tak to vnímal velmi učený muž, zvláštní ozdoba svého řádu.

71 Plinius: Historia naturalis, kniha 17, kap. 13

72 Quintilianus: Institutiones, kniha 12, kap. 10

73 Platón: Ústava, závěr

74 Pausaniás, foliant 203 – řecké vydání

75 O původu herezí, kniha 4, kap. 8

76 Sv. Petr Chryzolog: u Radau., promluvy v liturgických dobách 1,1,9

77 Plútarchos v Apoph., o Traianovi

78 Mt 6

79 Tj. z královské krve (pozn. překl.)

80 Dionysius Richelieu na Píseň písní, 2. kap.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz