Societas LIII.

Kniha vychází při příležitosti 400. výročí vzniku České provincie Tovaryšstva Ježíšova

Na obálce je akvarel Moniky Novotné

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2023

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2023

ISBN 978-80-7412-458-7 (tištěná kniha 2023)

ISBN 978-80-7412-459-4 (epub 2023)

ISBN 978-80-7412-460-0 (mobi 2023)

ISBN 978-80-7412-461-7 (pdf 2023)

Z anglického originálu

The Golden Thread

Philadelphia – New York 1952

přeložil Robert Kunert

Odpovědná redaktorka Anna Lexmaulová

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 779 00 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 603. publikaci

Olomouc 2023

Cena 129 Kč (včetně DPH)

Louis de Wohl

Zlatá nit

Románový životopis svatého Ignáce z Loyoly

I.

„Jsme osvobozeni!“ zvolala doña Mercedes vítězně. „Bůh vyslyšel modlitby Navarry. Toto je nejkrásnější den mého života. Anito, otevři všechna okna! Chci vidět naše vítězné vojsko!“

S trpělivou poslušností otevřela stará Anita nejbližší okno. Další otevírat nemusela, stejně na to doña Mercedes hned zapomene.

„Vítězné vojsko,“ bručela Anita pohrdavě. „Vždyť žádná bitva nebyla. Ani šarvátka ne. A jestli považujete tohle vřeštění za zpěv…?!“

„Pro mne je sladší než velikonoční chorál!“ zvolala její paní přistupujíc k oknu jako vlnící se, temné a blesky nabité mračno hedvábí. Byla to statná čtyřicátnice.

„Už přicházejí naši osvoboditelé! Jaký to den! Juanito, Juanitóóó! Kde zase vězí to zatrápené děvče?“

„Zde jsem, doño Mercedes,“ ozvala se šestnáctiletá dívka s rysy obličeje tak jemnými, že prostinký šat byl pro ně téměř urážkou. „Neslyšela jsem zvonek.“

„Nezvonila jsem. Volala jsem, křičela, jásala. Podívej se na ty báječné chlapce! Měly by se rozezvučet všechny chrámové zvony. Když zvoní každému umírajícímu hříšníkovi, ať zvoní i na počest vítězství Navarry.“

„Francouzští hoši,“ ohrnula nos Anita. „Co je na nich báječného? A ostatně, Silvio říkal, že hrad stejně nedobyli!“

„Anito! Už dlouho tě podezřívám, že s námi nesympatizuješ. Kdybys nesloužila v tomto domě už třicet let…“

„Třicet dva,“ opravila ji Anita. „A dobrý Pán mi je odečte z očistce.“

„Nevděčná ženo! Přiznej se – jsi tajná Španělka!“

Stará služka se vzpřímila: „Nejsem ani tajná Španělka, ani Francouzka. Uvědomte si, doño Mercedes, že jsem Navařanka!“

„Nemluv hlouposti. Každý správný Navařan se dnes raduje.“

Juanita zírala z jedné ženy na druhou. Anita se podobá přezrálé, staré olivě a doña Mercedes jedné z těch obrovských můr, které si minulé léto rozbíjely hlavy o skla našich oken. – Ach! – Z toho se musím určitě vyzpovídat! Nedostatek lásky! Přirovnávat tetu k rozmačkané můře. Padre Goméz se tomu zase bude smát, jako se smál minule, když jsem přirovnala starého Silvia k oslu s pijáckým nosem. Je to hřích, rozesmát kněze?

Doña Mercedes zvýšila hlas, poněvadž zaslechla některá příliš šťavnatá slova řvoucích vojáků. Jejich písně nebyly právě vhodné pro Juanitin sluch. Vlastně by je neměl vůbec nikdo slyšet a také nikdo zpívat a bylo neslušné přirovnávat je k velikonočnímu chorálu. Aby před nimi chránila i Anitu, udělila jí hned poučení o politické situaci, tak důležité a významné.

Velitel vítězných vojsk je sice Francouz, a tedy pochopitelně i mnoho jeho vojáků. Ale přišli, aby vyhnali cizáckou dynastii d’Albertů z Navarry, a to znamená, že Navarra přestává být proklatou provincií Španělska.

„Jsme svobodní, nezávislí, vlastní páni! Naše drahé město Pamplona bude zase hlavním městem. Pro tebe to asi nic neznamená, Anito, ale vzpomínáš, jak tu několik měsíců byli Cuérallové z Madridu a všemu dávali nejsprostší jména? Vy jste jen okrajová provincie! Div jsem do obličeje Concepción Cuérallové nehodila mísu s polévkou. To tak, okrajová provincie! Matko Boží, už začínám plakat. Juanito, skoč mi pro kapesník. Jak velký, jak sladký den! Škoda, že se ho nedožil můj ubohý José. – Nějaký obyčejný, Juanito, krásných krajek je škoda, chci se jen vysmrkat.“

„Myslíte, že s armádou přišel i don Francisco, doño Mercedes?“ zeptala se Juanita, když se vrátila s kapesníkem. Vznešená dáma se energicky vysmrkala.

„Don Francisco? Nesmysl. Je mu teprve čtrnáct. Pouhý chlapec. Snad jeho bratři, Juan a Miguel. Pomstí otcovu smrt. Zemřel ve vyhnanství, neboť byl věrný králi.“

„Don Francisco má už víc než patnáct let, doño Mercedes!“

Statná dáma na ni rychle a zkoumavě pohlédla: „A od kdy se zajímáš, kolik je tomu chlapci let, slečinko? Házíš snad očkem po donu Franciscu Xavierovi? To by nebylo dobré, maličká. Xavierové jsou starobylý rod, ne smíšená šlechta s oprýskaným pozlátkem. Měli dva hrady ještě před vládou Karla Velikého. Raději se poohlédni po mladém muži na své vlastní úrovni, jinak se hořce zklame, až tě představí své rodině. Nechápu, na co všechno dnešní děvčata nepřijdou!?“

„Nehážu po něm očkem,“ řekla Juanita, odhrnujíc si dlouhé, temné vlasy, které v ní vzbuzovaly zoufalství, poněvadž nebyly kučeravé, ale stále rozcuchané. Stále! Maminka tvrdila, že zbývá jediná pomoc – ostříhat je a na holou hlavu posadit řeholní čepec.

„To věřím. Vypadáš jako cikánka, a budeš-li se takhle chovat, budou tě nakonec považovat za Maurku.“

Doma v Barceloně si Juanita hrávala se všemi dětmi – Maury, cikány, židy i pravověrnými křesťany. Přístavy nebývají nakaženy tolika předsudky jako města ve vnitrozemí. Tím ji tedy teta Mercedes neurazila. Ale chtěla ji urazit! Proto Juanita povinně ohrnula nos a pohodila hlavou. To tetu Mercedes uspokojilo. Děvče nebylo zlé – i když člověk nesmí zapomenout na nerovný sňatek Marie s takovým mužem, jako byl Pérez. „Ten muž Pérez!“ říkávala o švagrovi a nejenže se sňatkem své sestry s mužem nešlechtického a podle ní pochybného původu, který psal básně, místo aby získával čest nebo aspoň bohatství, nesouhlasila, nýbrž zuřila a hřměla proti němu a ani svatby se nezúčastnila.

Ten nemožný veršotepec zemřel přede dvěma lety a zanechal Marii haldu básní a Juanitu. Děvče však nebylo špatné. Kučeravé vlasy jako známka čisté krve nebyly nezbytné a její rozkošné rysy by se pod závojem z jemných valencijských krajek nevyjímaly špatně. Měla líbezné oči s jemným náklonem – jen svatí vědí, kde se v nich ta líbeznost vzala, a možná už jen oni. Měla nádhernou postavu, nebo ji aspoň bude mít, teď je přece jen trochu nemotorná. Ach, žena se může spoléhat jen na několik let pomíjivého života! Je vidět, že Juanita času využívá, ale musí se vzdát vztahů, které by toto poupě zklamaly a zlomily mu srdce. Don Francisco! To už by si rovnou mohla myslet na nějakého granda! Ubohá Marie udělala dobře, že poslala dítě z Barcelony, kde každý znal jejího nemožného otce, a dala je k dámě jejího významu do spořádané domácnosti. Taky jí to napsala – snad jí za to bude patřičně vděčná. U ní člověk nikdy nevěděl, na čem je. Byla trochu výstřední a ten muž Pérez v ní vzbudil spíše horší stránky než lepší. A to bylo vidět i na Juanitě. Vznětlivá, vrtošivá. A ty nevhodné poznámky o nadřízených! Myslela si, že jsou veselé a vtipné, ale neslušelo se, aby je vyslovovaly rty dobře vychované dívky. Stará Anita ji také kazila, kde jen mohla.

Byla opravdu zamilovaná do dona Francisca? Vždyť ho viděla jen dvakrát či třikrát a jen chviličku. Takový nesmysl; dívčími sny – i když je to její neteř – se nebude vůbec zabývat.

„Anito, připrav na stůl nejlepší stříbro, čerstvé květiny a džbán sherry, které měl tak rád můj ubohý manžel.“

„Ano, doño Mercedes.“

Juanita pomáhala s chystáním stolu. Při dobývání města byli jistě všichni tři bratři Xavierové. Když ji posledně doña Mercedes vzala na hostinu u starosty, mluvilo se o blížícím se osvobození. Dokud tam byl španělský velitel, oslňující caballero v temném sametu a ve zlatých krajkách, chovali se všichni tiše a uctivě. Jakmile odešel, každý si oddechl. Od úst k ústům letěly zprávy, že velký den se blíží, a Juan Xavier řekl vesele: „My, Xavierové, jsme připraveni.“

Všichni připíjeli na vítězství, dokonce i dámy. Ze španělského velitele si mnoho nedělali. Miguel dokonce poznamenal, že se s ním snad dá vyjít po dobrém. „Herrera není nepřístupný,“ řekl a v očích mu zajiskřilo. „Je naděje, že nebude ani příliš hlučný, bude-li proti němu dost protivníků.“ Malý Francisco řekl: „Já jistě nezůstanu stranou!“ a velký Juan mu poklepal na rameno.

Musí to být báječné, být mužem! Mohou jednat. I Francisco. Co si o ní vlastně teta Mercedes myslí? Že po něm hází očkem. A i kdybych se do něho zamilovala, uvažovala Juanita, nezáleželo by mi na tom, je-li grand, nebo švec – nebo dokonce Maur. Otec říkával, že nezáleží na tom, čím muž je, ale jaký je a jestli ho mám ráda. Sám neměl ani předky, ani hrady, ani majetek. Jen vzduch, říkávala teta Mercedes. Ale to je nesmysl! Každý má předky. Otce zvali do domů předních grandů i do domů obyčejných lidí a on je měl rád a všichni měli rádi jeho, protože byl básníkem. Říkával: „Básník je jako vrabec. Zobe potravu všude. Básníci a vrabci se lidem neklaní – a to mají společné s Bohem. Je dobré mít něco společného s Bohem.“

Někdy o tom míval vášnivé diskuse s padrem Gonzálezem a ty obvykle končily tím, že se padre smál, až byl ve tváři celý rudý, plácl otce po rameni a řekl, že otec bude jistě dlouho v očistci, což bude dobré, protože se duše v očistci aspoň budou mít čemu smát. Otec namítl, že se duše v očistci tak jako tak stále usmívají, a padre González na něho s hrůzou pohlédl. Ale otec na něho také pevně pohlédl a řekl: „Copak byste se neusmíval, kdybyste si byl úplně jistý, že se dostanete do nebe? Teď to určitě nevíte, že?“

Padre González kvapně souhlasil a pokřižoval se. Po chvilce řekl, že otcova teorie není špatná a že se ubohé duše v očistci asi opravdu usmívají a jaká je to škoda, že se otec nestal knězem.

Maminka jí řekla, aby v domě tety Mercedes o otci nemluvila. Zatím ji poslechla. Stále více však přemýšlela o tomto domě, kde bylo všechno tak spořádané a nic se nesmělo pohodit. Zdálo se jí, že teta Mercedes je všude. Nic jí neuniklo. Starý Silvio hořekoval, že vždy přesně ví, kolik vína zůstalo na dně bečky nebo džbánu.

„Anito,“ nařizovala teta Mercedes, „než se vrátíš do kuchyně, přines poháry. Připijeme na zdraví našeho vznešeného krále.“

Naplnila vzácným sherry dokonce i poháry služebných: „Na zdraví krále Jindřicha!“ zvolala. „A na zmar jeho nepřátel!“ Všichni se napili.

Jako odpověď na přípitek zazněl z ulice znovu zpěv. Ale tentokrát se ani vlastenecké doně Mercedes nezdál poučný. Zněl spíše jako vytí než jako zpěv. Náhle zaslechli výkřik, zaúpění, pronikavý křik a výbuch chraptivého smíchu.

„Francouzští hoši,“ podotkla stará Anita. „Tušila jsem, že to nedopadne dobře.“

Doña Mercedes trochu zbledla. Postavila pohár, vstala a přistoupila k oknu. Co uviděla, ji vyděsilo.

„Anito! Ať Silvio honem zamkne přední dveře. Nechoď k oknu, Juanito, utíkej k zadním dveřím a podívej se, jsou-li zamčeny!

„Ale opravdu, teto Mercedes…“

„Hned poslechni!“ odsekla teta a Juanita, pokrčila lehce rameny a utíkala k zadním dveřím dlouhou, klikatou chodbou se silnými zdmi. Neslyšela už hněvivé klepání na přední dveře, Silviovo bručení a vzrušené vyjeknutí staré Anity.

Silvio doběhl ke dveřím příliš pozdě.

II.

Dveře se rozlétly – jako každé dveře, do kterých vrazil seržant Jean Garroux obrněným ramenem – a dva staří lidé už je zavřít nemohli. Garroux vstrčil do dveří nohu. Pak do nich pohrdavě narazil obrovský muž býčími rameny, dveře se rozlétly, odmrštily Silvia a Anitu přitiskly ke zdi.

„Vstupte, bando!“ pokynul seržant Garroux.

Trochu nejistě vešli čtyři muži. Byli to Gaskoňci, pěšáci, narychlo svolaní vznešeným biskupem z Couserans, Karlem de Gramontem, tak rychle, že ani neměl čas dát jim uniformy. Zlomyslné jazyky tvrdily, že nařídil odvody v posledním okamžiku proto, aby ušetřil za jejich výzbroj, lépe informovaní rozhlašovali, že podle zákona si výzbroj měl každý koupit sám a biskup jim chtěl ušetřit výdaje, neboť Gaskoňci byli vždy chudí.

Pořádná výprava se zaplatí sama; proto byli Gaskoňci a většina armády několik hodin v dobré náladě. Pak se ukázalo, že Pamplona byla dobyta bez jediného výstřelu. Starosta navštívil velitele vojska a s poklonkováním mu odevzdal klíče. Rozlétla se zpráva, že španělská posádka hradu bude přemožena bez námahy. Žádná bitva – žádná mzda!

Zklamání armády bylo veliké. Nepatrná španělská posádka nebyla nebezpečná. Zbývalo utratit vlastní peníze po putykách – a peněz měli málo. Nebyli zklamáni sami. Jejich city sdíleli i majitelé hospod. Očekávali pořádné obchody, a nyní k nim ti ďábelští osvoboditelé buď vůbec nevstoupili, nebo si brali, co chtěli, bez placení. A tak někteří obchodníci upozornili vojáky, že boháči města nechápou, zač svým osvoboditelům vděčí, a že by jim to měli připomenout, zvláště když potřebují peníze.

Tento nápad přijali s nadšením nejen Gaskoňci jeho lordstva z Couserans, ale i obyčejní pěšáci lorda Elgobarraqua, starosty Bayonne. Jako každá dobrá myšlenka i tato se rozlétla jako blesk. Hospody se vyprázdnily, tlupy začaly pátrat po cenných věcech a brzo se i v nejelegantnějších ulicích Pamplony ozýval křik.

Doña Mercedes Alverón y Fuentes nekřičela. Přiběhla k hlavním dveřím a spatřila starého Silvia sténajícího na zemi, s krví prýštící z rány na týle, starou Anitu přitisknutou dveřmi ke zdi a několik ohromných a zjevně opilých mužů v rozedraných oděvech.

„Jak se odvažujete sem vniknout?“ vykřikla. „Copak nevíte, že to je hlavní královské město? Styďte se!“

Seržant Jean Garroux v úšklebku odhalil žluté a prořídlé zuby. Jistě tu není jiný muž než ten starý hlídač, jinak by se zde už objevil. Kde asi má skříňku s klenoty? V ložnici, tam ji vždycky mívají. Stříbrné příbory – rozkošné. Ale šperky jsou lepší. Aspoň nemá člověk pod kabátem takové boule.

Náhle se zastavil. Před ním, vzpřímeně a pružně, se objevila útlá dívka s široce rozevřenýma očima. Napřáhl proti ní ruku. Juanita nečekala a uprchla k zadním dveřím. Bylo to jako ve zlém snu, ve kterém strašlivá nestvůra běží v jejích stopách dlouhou, nekonečnou chodbou. Slyšela jeho těžký dupot, slyšela jeho chechtot – jako by si byl jistý, že mu neunikne.

Dveře! Před chvílí zastrčila závoru. Chvějícími se prsty ji odsunula, rozevřela je a hnala se na ulici. Slunce ji bodalo do očí, klopýtala… Málem upadla, když ji něco – někdo – zachytil.

„Malá dáma má naspěch,“ zazníval k ní z výše hluboký hlas. Slepota přešla. Zírala do úzké, ošlehané tváře s veselýma modrýma očima. Kdyby nebyla tak rozrušená, všimla by si také drobných vrásek kolem očí a jizvy přes levé oko až k okraji klobouku. Viděla by, že je mu asi dvacet pět let, má hnědou koženou kamizolu a meč dvouručák a ohromnou píku, na níž se klátí půl tuctu věcí, včetně kožené helmy a balíku v koženém obalu. Viděla, že nemá zlý obličej.

„Dlouhý“ Ulric z Flüe, voják svobodného pluku jeho lordstva Karla de Gramonta, biskupa z Couserans, zamířil klikatou chodbou do hlavního pokoje. Dva Garrouxovi vojáci kvapně balili cenné věci. Starý muž prosil o smilování, ale třetí voják ho bez milosti mlátil do hlavy. Zakopl o něco, co vypadalo jako tělo velmi staré služky. A velký chlap na něho zíral přes rameno.

„Dokonce i seržant,“ řekl Ulric z Flüe hořce. „Vy byste měl být lepší.“

Garrouxův rudý obličej se zalil krví. Vyskočil a zuřivě vztyčil svou hřmotnou postavu. Gaskoněc, upíraje svá prasečí očka na Ulrica, se s mrštností u muže jeho váhy podivuhodnou vrhnul k židli a uchopil na ní ležící meč. Ulric se ušklíbl, ale ani se nepohnul.

„Říkám ti, koukej mazat,“ řekl Garroux hrozivě.

„Opravdu? Jsi sice seržant, ale naštěstí ne můj. Ten nenadává, protože není takový sprostý vůl.“

Garroux vychrlil proud nadávek, které by vyděsily i nejsprostší hokynářku. Potom zařval: „Cahors! Bernac! Varel! Beauxregard!“

Ulric potřásl hlavou: „Chceš-li se dobře naučit proklínat, zajdi si do Uher. Tam je to naučili Turci. – Tohle je celá vaše armáda? Ty a čtyři muži?“

„Proboha! To je dlouhý Uli,“ zašklebil se Varel ústy plnými hroznů. „Co po vás chce, seržante?“ Nechal hroznů, otřel si ruku o zadek a řekl: „S tím si raději nic nezačínejte, seržante!“

„Už je mrtvý,“ zavyl Garroux, „ale ještě o tom neví.“

Uli se zamračil: „Poslouchej, ty víš docela dobře, že jednáš špatně. Ten staroch je mrtvý a stařena asi také. A tohle není nepřátelské území. Dozví-li se o tom profous…“

„Profous,“ přerušil ho Garroux, „má dnes jinou práci. Tímhle ho nebudu obtěžovat. Ale když ty strkáš nos do cizích záležitostí, budu jej já strkat zase do tvých. Myslíš, že své čtyři chlapy potřebuji? Oddělám tři takové, jako jsi ty, a to svým jednoručákem. Potřebuji jen svědectví čtyř dobrých, spolehlivých vojáků, že jsi porušil pořádek. Dej mi svůj meč, ty švýcarský osle! Už ho nebudeš potřebovat. Zatýkám tě!“

Uli kývnul. Pochopil. Měl se stát obětním beránkem za zločiny, které spáchali oni. Chtěli oddělat i děvče, aby nemohlo svědčit proti nim. Co jiného se dalo od Garrouxe očekávat? Vědělo se o něm, že nemá svědomí a jen jeho neobyčejné vojenské schopnosti ho několikrát zachránily od šibenice. Kvůli tomu děvčeti ještě budou potíže.

Jizva přes levé oko švýcarského vojáka ztemněla a jako by pulzovala, ale jeho hlas zněl jemně: „Chcete-li můj meč, chyťte si ho!“

Pustil píku, helmu i svůj balíček a vytáhl meč z pochvy. Rychle změřil očima šíři a délku místnosti. Dvouručák byl pět stop dlouhý, o stopu a tři palce delší než meč protivníka.

„Zatkněte ho!“ zařval Garroux. „Na něho!“

Ale pohyb čtyř mužů zarazil svištivý zvuk dvouručáku. Cahors vykřikl; z ruky zkrácené o dva prsty mu vypadl kord.

„Jeden,“ řekl Uli.

Poněvadž zasáhl Cahorsovu pravou ruku, nemohl už Cahors sáhnout po noži po levici, i kdyby mu to bolest byla dovolila.

„Kdo bude další?“

„Ty!“ zavyl Garroux. Zvedl těžkou židli a neuvěřitelnou rychlostí jí mrštil po Švýcarovi. Pak se vrhnul kupředu. Uli uhnul – židle se roztříštila o zeď, ale zpětným nárazem ho udeřila do zad a tím zarazila výpad jeho dvouručáku. Hrozivá špice se zaryla do dřeva stolu a Uli přistál u Bernacových nohou. Chytil ho za nohy a vší silou jím zatočil, takže Bernac s rachotem upadl a znovu útočící Garroux měl co dělat, aby udržel rovnováhu.

Uli naštěstí nenosil brnění; bylo pečlivě zabaleno do kousků kůže v balíku přivázaném na píce, a balík to byl pořádně těžký. V tomto druhu rvačky by mu brnění překáželo v obraně. Tak se tělo míhalo obratně a instinktivně a zdálo se, jako by letělo přes stůl, kde se dosud chvěl jeho dvouručák. Uli jej dychtivě uchopil, trhl jím, vyprostil jej a znovu jím začal točit kolem sebe jako zázračnou hradbou proti nepříteli.

Náhle ho něco nesmírné těžkého a tvrdého zastavilo a náraz byl tak silný, že Uli div nevypustil svůj meč z rukou. Seržant Garroux se také pokusil o polokruhovitý tanec, ke kterému ho vyzval Uliho meč, ale najednou padl s rachotem na podlahu, brnění se rozlétlo kolem a jeho řinčení zvolna ustalo.

„Druhý,“ řekl Uli a těžce oddechoval. „Kdo je další?“

Dalšího už nebylo. Věděl to. Vzdor rudým skvrnkám, míhajícím se mu před očima, viděl, jak všichni čtyři prchají.

Nejdříve si velmi pečlivě prohlédl svůj meč. Zdál se být v pořádku. Přejel palcem obě ostří. Ani škrábnutí. Zvedl dvouručák a pozoroval špičku. Pak na něj poklepal ohnutým prstem a poslouchal jeho hlas. Spokojeně kývnul. Byl v pořádku.

Dlouhý Uli byl až na několik škrábnutí také v pořádku. Jinak nebylo v pořádku nic. Překročil dvě mrtvá těla. Dívka byla v bezvědomí. Vložil jí pod hlavu podušku. Aspoň k té jsem nepřišel příliš pozdě, pomyslil si. Pak se šel poohlédnout po dalších místnostech. V jedné našel na posteli malou, statnou ženu, s obličejem zkřiveným bolestí a strachem. Oči měla mrtvé. Kolem postele plno krve a místnost v nepořádku. Asi se tu odehrál zápas a pak jeden z Garrouxových mužů – nebo všichni – prohledávali místnost. Jistě hledali šperky. Skříně byly otevřeny a obsah zpřeházený.

Za osm let viděl Uli příliš mnoho mrtvých žen a zpustošených domů, než aby jím to otřáslo. Pokračoval v prohlídce. Byl to dost velký dům.

III.

Juanita se probrala z bezvědomí. Kolem bylo ticho. Nápadné ticho. Snad to byla noční můra. Jistě to bylo strašidlo, protože se ráno nepomodlila. Maminka jí říkávala… Jak to, že není v posteli? Leží na zemi. Ruce ji bolí, jako by něco…

Náhle si uvědomila, co se stalo, a hrůzou sténajíc se posadila. Ten muž – ten strašný muž. Zahnali ho. Druhý, s dlouhým mečem ho zahnal. Ale kde je? A kde je teta Mercedes? Zaslechla tichý, skřípavý zvuk, jako by se něco vleklo po zemi. Ohlédla se. Oči se jí rozšířily. Chtěla křičet, ale nemohla. Noční můra nezmizela. Onen muž tu byl stále. Plazil se po čtyřech po zemi jako zvíře. Ruce a obličej zakrvácené – ale pohyboval se! Pohyboval se! Mířil k ní?

Chtěla vstát a utéci. Nedokázala se však ani pohnout. Jako by byla z olova, jako člověk, na něhož se přitiskne noční můra, strašidlo, a chce ho vysát. Strašidlo vzhlédlo a spatřilo ji. Oči zakrvavené, sliny mu stékaly z úst.

Byl to ďábel! Matko Boží, byl to ďábel a blížil se, plazil se po zemi, kousek po kousku – k ní. A ona nebyla schopná pohybu. Přicházel blíž a blíž. Viděla na jeho tvářích narudlé žilky, rudá víčka – nyní napřáhl ruku…

Avšak ne na ni – ke stolu. Chopil se nohy stolu a pomalu se vztyčoval. A nyní tu stál, strašně vysoký, a celá místnost byla plná jeho obrovským tělem.

Kráčel podivně strnule kolem ní a pak zmizel v chodbě. Zaslechla klapnutí dveří. Odešel! Je pryč!

Do ztuhlých údů se jí náhle vrátil život. Vstala a rozběhla se.

„Teto Mercedes! Tetičko! Teto Mercedes!!!!“

Ve dveřích tetiny ložnice se zarazila. Noční můra přece jen neodešla. Tentokrát se dala Juanita do křiku. Přiběhl Uli.

„Hej!“ zvolal. „Pojďte odtud!“

Nepohnula se. Přistoupil k ní a položil jí ruku na rameno. „Pojďte odtud, mladá dámo. To není pohled pro vás.“

Stále se nehýbala. Pak spatřil její ustrašený, prázdný zrak, bezvýrazný obličej. Ale když ji odváděl, nezdráhala se, neodstrčila jeho ruku, neutekla a neskryla se jako jiné, když se jim stalo něco podobného.

„Posaďte se!“

Mechanicky poslechla, obličej však zůstal stejně bezvýrazný.

Pohlédl na stůl. Stříbro zmizelo, vypili i většinu vína, troška však přece zůstala. Otřel okraj poháru ubrouskem, naplnil jej vínem a přinesl dívce.

Seděla tak, jak ji posadil.

„Tak – a tohle teď vypijete. Nu – pijte přece!“

Musel jí přidržovat pohár u úst, sama buď nechtěla, nebo nemohla.

„A teď půjdeme, mladá dámo,“ řekl. „Vím, že je to zlé. Ale už je po všem. Teď už to bude dobré. Ještě jeden doušek? Dobrá. A ještě jeden!“

Další už polknout nedokázala. Rozplakala se.

„Kdo je ta ubohá paní? Vaše maminka? Nu – řekněte mi, kdo je to?“

„Teta. Tetička Mercedes.“

Lepší teta než matka. Vzpomněl si na Garrouxe a jeho muže. Jakmile se opět vzmuží, vrátí se. Garroux určitě. Uli však musí odejít. A musí odejít i děvče.

„Znáte své sousedy? Půjdeme – vzchopte se přece! Zde nejste v bezpečí. Znáte sousedy? Jak se jmenují?“

„P-p-pa-padilla.“

„Dobrá. Jdeme tam. Chcete si vzít něco s sebou? Pospěšte si, muži se mohou každou chvilku vrátit.“

To zapůsobilo. Vstala, ale nohy se jí chvěly.

„Opřete se o mé rameno. Kde je váš pokoj?“

Potřásla odmítavě hlavou.

„Tak dobrá. Můžete se vrátit pro své věci, až vojsko odtáhne.“

Sebral píku a všechno ostatní a vedl dívku k hlavnímu vchodu. Opatrně se rozhlédl. Ulice byla prázdná. Několika hnědavě rudým kapkám na prahu se musel ušklíbnout. Těžce se bude Garroux vracet. Zůstala po něm stopa jako po hlemýždi.

Museli hezky dlouho klepat, než sousedé otevřeli – a to jen proto, že dívku poznali. Opatrní lidé. To je dobře. Vzali děvče dovnitř. Vysvětlil jim, co se stalo v domě její tety. Nenechal jim čas k tomu, aby se ptali. A na dívce sami poznají, že není čas vhodný k otázkám. Nevmísila se do hovoru, ale když odcházel, rozpřáhla ruce a něco řekla. Neslyšel to. Pousmál se, pokynul jí a odešel.

Pak už na to nemyslel. Však se vzpamatuje. Vždycky se vzpamatují, zvláště ty mladé. Hlavně když přišel včas. Ušklíbl se. Včas pro ni. Ale nyní musí udělat včas něco sám pro sebe, pro Dlouhého Uliho. Co spáchal Garroux a jeho banda, bylo v dobytém městě běžné. Pamplona však byla osvobozena!

Muž se může pobavit i v osvobozeném městě, má to však své meze. Nemůže se vetřít do vznešeného domu a zavraždit tři lidi, z nichž dvě byly ženy. Nepočínal si tak jen Garroux a jeho muži. Monseigneur de Couserans si při verbování vojáků pro svá tažení příliš nevybíral. Bayonnští byli ještě horší. Kdyby se to generál dověděl – a měl by se to dovědět, nejsou-li pamplonští největší zbabělci pod sluncem – jistě by zločin potrestal. Hlavní je informovat vlastního seržanta. Seržant Philippart se sice nehodí do papežské gardy nebo do královské osobní stráže, ale není-li opilý, je s ním řeč. Naneštěstí je opilý často. Smůla je, že Uli slouží jen dva měsíce a dosud neměl příležitost ukázat své schopnosti. Jinak by mohl jít hned ke kapitánovi de Brissacovi a kapitán si nedá vzít dobrého muže kvůli nějakému nedorozumění se seržantem.

De Brissac znal seržanta Garrouxe jako dobrého vojáka a Dlouhého Uliho téměř neznal. A co horšího, Uli nebyl Gaskoněc, byl obyčejný Švýcar. A co! Snad už zapadl Garroux do krčmy, opil se do němoty a ztratil chuť pronásledovat jakéhosi Švýcara, který mu poranil ruku. Ale určitě na to nezapomene, zvlášť když to viděli jeho muži. Dříve či později mu to oplatí.

Náhle se Uli zastavil.

Z boční ulice vyšel tucet vojáků. Kráčeli vedle sebe přes celou šířku ulice. Mezi nimi šel Garroux. Po jeho pravici a levici dva muži v rudých šatech, profousovi pomocníci. Když ti se někde objevili, i nejhorší rvačka v hospodě ustala jako zázrakem.

Spatřili Uliho a dali se do běhu, neboť na něho Garroux ukazoval. Uli stál bez hnutí. Mezi muži byl i ten, jemuž usekl dva prsty. Posměšně se usmíval.

Uliho nepřekvapilo, když Garrouxe slyšel: „To je ten člověk! Přistihl jsem ho při činu. Zavraždil tam v tom domě tři lidi, a když jsme ho přišli zatknout, vrhnul se na nás.“

„Zbraně sem!“ vyštěkl jeden z profousových pomocníků. Uli pobaveně kývl: „Chytejte!“ hodil jim píku. Muž ji zachytil oběma rukama, ale byla tak těžká, že se pod ní prohnul. „Tušil jsem, že mě dříve či později zdvořile pozdravíte,“ řekl Uli. „Tu máte můj meč, zacházejte s ním dobře. Je to věrný druh.“

„Nemyslím, že to párátko budeš ještě potřebovat,“ řekl druhý profousův pomocník. „Garrouxi, podrž jej chvíli, musím mu spoutat ruce.“

Uli smutně potřásl hlavou.

„To byste neměli dělat,“ řekl, „dávat tak ušlechtilou ocel do špinavých rukou. Kam půjdeme?“

„Tam, kde jsou dost vysoké stromy,“ řekl muž v rudém.

Avšak na hlavním náměstí stromy nerostly; leda bychom šibenici uprostřed mohli nazvat stromem. Dva silné, do půdy zaražené kůly, asi deset stop od sebe, spojené podélným břevnem. Vypadala jako primitivní vítězný oblouk. Stromem se dala nazvat proto, že na ní visel asi tucet plodů. Byli to lidé – či bývali to lidé; jeden sebou ještě trochu trhal.

„Strom smrti,“ napadlo Uliho. Přemýšlel, jak mu to vůbec přišlo na mysl a bude-li i on plodem tohoto stromu.

Na hlavním náměstí bylo plno lidí – občanů i vojáků – a jejich hlasy zněly široko daleko jako bzučení včel. Za náměstím čněly strmé šedé zdi pevnosti.

Uli si ji dychtivě prohlížel. Za zdmi vyčnívala kopí a ústí dvou děl. Na pevnosti stále vlála španělská vlajka. Nebyla tedy dosud dobyta. Proč nechal velitel vojsko mezi lidmi, když se pevnost nevzdala? Avšak na náměstí už mnoho vojáků nezůstalo – asi sto. Byli spíše v okolních ulicích. Na jihu a na západě byly ulice vojáky přecpány. Pevnost se nemínila vzdát tak rychle jako obyvatelstvo. Snad bylo pošetilé postavit tento strom tak, aby jej obránci pevnosti viděli a hned pochopili, co je čeká, prohrají-li. Uli se usmál. Profousův pomocník se s úšklebkem ptal, čemu se směje. Uli mu to řekl.

„Jste hlupák,“ řekl muž v rudém. „Oběšenci potupili armádu jako vy. Proto chce velitel pevnosti ukázat, že nemíní omlouvat nedostatek kázně.“

Náhle se Uli zastavil. Tak náhle, že se i pomocníci zastavili.

„Okamžik,“ řekl hněvivě.

Všichni se zastavili a zírali na zatčeného.

„Co se děje, brachu?“

„Byl jsem obviněn a zatkli jste mne,“ řekl. „To je v pořádku. Ale bez výslechu nemáte právo mluvit se mnou jako s člověkem, který potupil armádu!“

„Ta drzost!“ vykřikl Garroux. „Ukážu ti, jaký jsi darebák.“ Než mu v tom mohl muž v rudém zabránit, udeřil Švýcara vší silou do tváře.

„Nech toho,“ řekl muž v rudém. „Žádné rvačky tu nestrpíme.“

„Správně,“ souhlasil Uli. „Nikdo ho nenaučil slušnosti, jinak by nebil člověka se svázanýma rukama. Snad se tomu naučí, až bude starší.“

„Nehádejte se,“ řekl rudý kabát. „To si nechejte, až budete stát před profousem. Jdem!“

Na náměstí zamířili doprava a vstoupili do kolonád.

Profous seděl u stolku, který mu kdosi půjčil z nedalekého krámku. Byl to malý človíček s kulatou tváří, andělskými lícemi a chladnýma, vodnatýma očima.

„Kdo jste?“ zeptal se unuděně.

„Ulrich z Flüe, vojín z pluku kapitána de Brissaca – a velký osel.“

Profous zamrkal: „To jste tedy jediný, kdo ví, kým vlastně je. Jak zní obžaloba?“

„Vražda, vstup do mírumilovného domu s úmyslem krást, nekázeň, ozbrojený útok proti veliteli,“ řekl Garroux rychle.

Profous pohlédl na Uliho: „Co vy na to?“

„Ano,“ řekl Uli. „Seržant Garroux trochu přehnal svou zpověď. Udělal to, co řekl, ale neútočil na svého velitele, jsem totiž pouhý vojín, jak jsem už řekl.“

Profous potřásl hlavou: „Ještě něco?“ zeptal se ostřeji.

Na náměstí byl zmatek. Zdálo se, jako by neviditelná obří ruka velikánskou lžící míchala zástupem. Hloučky lidí obcházely kolem dokola a pak je polykaly ulice. V dálce na levé straně zněly bubny a táhlý hlas trubky.

Uli začal vypravovat, čeho byl svědkem.

„Lže!“ zařval Garroux při druhé větě. „Našel jsem ho v domě. Mám na to čtyři svědky.“

„Přesto bych rád vyslechl příběh až do konce,“ řekl profous chladně.

Uli pokračoval, ale všiml si, že ho profous téměř neposlouchá. Stále obracel vodnaté oči k náměstí. Vojáci se řadili a skupina uřícených a zapocených mužů vlekla dělo.

„Zdá se, že něco není v pořádku,“ řekl profous zamyšleně.

„… tak to bylo,“ končil Uli. „Mám platit za ně. Proto jsem řekl, že jsem osel. Kdybych to nechal být a ty tři zavražděné lidi by objevil jiný, nebyl bych osel. Ale nejhorší je, že bych tomu zabránil znovu.“

Profous na něho pohlédl. „Svědci,“ řekl. „Seržant Garroux říká, že má čtyři. Jak je to s vašimi?“

Kolem šla setnina těžce obrněných pěšáků. Jeden z důstojníků volal na profouse: „Ať jdou vaši muži z cesty. Za chvíli přijde velitel. Útočíme na pevnost.“

Mám jen jedinou svědkyni,“ řekl Uli. „Dívku. Aspoň ta není podezřelá z vraždy.“

„Snad ne,“ řekl profous, „ale ta tu není. A nemáme času nazbyt. Je mi líto, musím vás pověsit.“

Přivlekli další dělo, krátké, s širokým ústím podobným hlavě obrovské žáby, a hluk vzrostl. Uli neslyšel, co profous říká, ale pochopil, když jeden z pomocníků pokynul malému knězi, aby přistoupil k zatčenému. Dlouhá jizva na Uliho čele se svraštila.

„Jde můj pluk, pane,“ zvolal. „Nechte mě jít s nimi. Pověsit mě můžete i po bitvě, budete-li chtít.“

Ale profous měl naspěch. Pokynul knězi, aby se ujal práce. Profousovi pomocníci ustoupili.

Ten den se malý kněz díval do očí mnoha umírajících mužů. Přivlekli ho na náměstí hned po mši a neměl ani čas posnídat. Asi nebude jíst celý den, protože tu bude ještě hodně umírajících mužů – v boji nebo na popravišti. Uvažoval o tom, kolik zločinů se dá spáchat mezi potravou ducha a potravou těla. Byla to jen letmá myšlenka, zapadla ihned, jakmile se setkal s těkavýma, zoufalýma očima odsouzence, hladovějícího víc po životě na zemi než po životě v nebi. Při mohutném proudu Božího spoluutrpení, který jím procházel, cítil svou křehkou nedostatečnost. V ústech měl sucho a jeho chraptivý hlas nemohl přerušit ďábelský hluk kolem.

Zdálo se, že štíhlý muž s jizvou přes oko mu rozumí, ale potřásá odmítavě hlavou – nechce se zpovídat. Kněz natáhl tenký krk a zaslechl slova zatčeného: „Není třeba, nevinen…“

Kněz povzdechl. Je těžké věřit tomu, že by člověk lhal tváří v tvář smrti. Zvedl kříž: „Nejste první, kdo nevinně umírá za zločin, který nespáchal. On zemřel také nevinně, že?“

Zdálo se, že tomu odsouzenec rozumí. Kývnul, ale v úsměvu se objevil lehký stín. Kněz mu požehnal, zatímco odsouzenec klečel na jednom koleni – jako voják. Vypadalo to spíše jako projev zdvořilosti než jako projev víry a malý kněz si znovu povzdechl. Viděl tolik žen a mužů, jejichž jediným vztahem k Bohu byla vnější zdvořilost. Zatčený povstal. Chopili se ho profousovi pomocníci a vedli k vítěznému oblouku ve středu náměstí.

Za nimi kráčel kněz, pak profous a konečně zástup ostatních, včetně seržanta Garrouxe a jeho mužů, kteří se pošťuchovali a šklebili. Bylo to velmi pomalé procesí.

IV.

Útok na pevnost začal...

Celou knihu si můžete zakoupit na stránkách nakladatelství www.refugium.cz

Doslov

Románový životopis sv. Ignáce z Loyoly od Louise de Wohla je uveden nadšeným výkřikem „Jsme osvobozeni!“ ženy, kterou tito osvoboditelé vzápětí zabili. Ve stejném okamžiku Iñigo de Loyola cítil podobné rozechvění, pouze na protilehlém pólu. V obou, na opačných stranách stojících, panovala stejná, zatím nepropálená hrdost a touha po svobodě podle vlastních představ. Pán, který zlatou nití protkal Ignácovy dějiny, ho však proměnil k takové svobodě, kterou si pro něj přál sám.

Ignác po letech, když ho k tomu jeho spolubratři přiměli, o této zlaté niti svého života vyprávěl a poukázal na některé „uzlíky“, které jeho život i život jeho následovníků více vplétají do věčnosti – do Božího života. O těch také tato knížka poutavě vypráví z pohledu dvou fiktivních postav, Uliho a Juanity. Pohlédněme nyní na tyto „uzlíky“ tak, jako o nich vypráví sám Ignác.

Na počátku stála silná osobnost Ignáce, který celou svoji dosavadní minulost hodnotí jedinou větou: „Do dvaceti šesti let se oddával světským marnostem a hlavně se rád cvičil ve zbrani s velkou a ješitnou touhou dobýt si cti.“[1] Mohli bychom v tom však zahlédnout něco podobného, co papež František radí mladým lidem: nebát se snít. Kardinál Špidlík popisuje, jak mladý člověk trpí tím, že velikost jeho snů se nijak nesrovnává s životní realitou – jeho prvním velkým zápasem je naleznout „zlatou nit“ života, která by jej k uskutečnění jeho snů dovedla, a přitom zůstala vtělená do všední reality života. K tomu ovšem Bůh každému člověku naplno dopomáhá. Tak se to stalo i Ignácovi. Bůh vždy pracuje s tím, co je člověku vlastní, aby v něm rozvinul jeho povolání, a to nad pomyšlení. V případě Ignáce, který „se rád cvičil ve zbrani“, Pánu jako první impulz posloužila opět zbraň – „vytlouká klín klínem“. Ignác tento postřeh později poznamená ve svých Duchovních cvičeních: tam, kde je člověk plně zaujat sám sebou, svými zájmy, a nepřipouští prostor pro jiného (Boha), „dobrý anděl“ (myšlenky, které vnuká, nebo události, které dopouští Bůh, aby si člověka, svého miláčka, přitáhl k sobě) působí citelnějším způsobem.[2] Tak silnou a houževnatou osobnost, jakou Ignác byl, musel doslova udeřit dělovou koulí (sám to pak v Duchovních cvičeních přirovnává k pádu z koně sv. Pavla[3]). Je to ke cti člověka, když v negativní události zachytí skutečně Boží působení a Boží hlas. Ignácovo zranění prozradilo otevřenost Ignácova srdce.

Ignácova četba na hradě Loyola vlastně znamenala jeho první zkušenost rozlišování – tak typickou pro ignaciánskou spiritualitu. Povšiml si, že na podněty, které k němu z četby přicházejí, reaguje různým způsobem. Zjistil, že nad „perlivou radost“ světa existuje „duchovní zakoušení“, které je nesrovnatelně jakostnější. Když papež František používá přirovnání, že při mši se říká: „Vzhůru srdce, ne Vzhůru mobily!“[4] pak tím cílí na obdobnou zkušenost, jakou prožil Ignác při své rekonvalescenci v Loyole. Člověk odstřižený od největší plnosti, Boha, se snaží svoji prázdnotu vyplnit falešným nekonečnem efektů různého druhu, podle vlastního nastavení. V takovém stavu se mu účast na duchovních věcech zprvu jeví nudně. A přesto ho Pán stále zve k tomu, aby mu Boží věci zachutnaly, protože člověka nenaplní množství různých, byť i ušlechtilých myšlenek či prožitků, ale pouze skutečně autentické zakoušení Boha.[5] Co to znamená, se Ignác učil v další etapě své konverze.

Když učinil první krok a řekl Bohu vážné ano, vstoupil do duchovní arény, která neměla s jeho vojenskými počátky už nic co do činění. Sám se tomu diví: „Co je to za nový život, který nyní začínáme?“[6] Ignác přestal být vojákem i rytířem v okamžiku, kdy se mu na Loyole zjevila Panna Maria s Ježíškem v náručí: „Už pomalu zapomínal na dřívější myšlenky díky těmto svatým tužbám, které v sobě choval a jež se upevnily po následujícím vidění: Když jedné noci nespal, jasně spatřil obraz Panny Marie s Ježíškem. Pohled na tento obraz, který trval poměrně dlouho, ho ohromně oblažil a pocítil takové znechucení nad celým minulým životem, až měl pocit, že mu byly z duše vymazány všechny představy, které v ní měl dříve vtištěny.“[7] Stal se jejím „malým a pokorným služebníčkem“.[8] To stvrdil tím, že jí na Montserratu daroval svůj meč a zbroj.

V Manrese potom prožil nejen svůj noviciát, ale doslova noviciát celého budoucího řádu. Tak jako pouštní otcové v prvních staletích vybojovali základní tvářnost duchovního života celému tělu církve, také Ignác v Manrese nesl již tíhu celých dějin Tovaryšstva Ježíšova, až do příchodu Pána. Jeho duchovní zápas, i ta nejzávažnější pokušení, nesměřuje (výlučně) do minulosti, ale do budoucnosti: zlý ví, co z tohoto člověka jednou v budoucnu povstane, a proto na něj útočí s největší silou – štěpící neútěcha.[9] Velikost pokušení vždy odzrcadluje ještě větší velkolepost obdarování, o kterém ještě nemusíme vědět, a které nevyvratitelně následuje. Epizoda, kdy Ignác popisuje, jak se jednou při plavbě na lodi dostal do takové bouře, že myslel, že zemře, a tak se připravoval na smrt, ukazuje, jak se jeho zpytování svědomí v Manrese proměnilo: „Neměl strach ohledně svých hříchů ani že bude zatracen, pociťoval však veliké zahanbení a bolest, protože se domníval, že nevyužil dobře darů a milostí, které mu Bůh, náš Pán, udělil.“[10] Pochopil, že osou duchovního života nejsou hříchy ani podstatou askeze není umrtvování těla, ale Boží povolání, které prozatím je skryto v Božím Srdci a rodí se k životu.

Ikonou ignaciánského povolání je Cardoner. „Jednou šel ze zbožnosti do jednoho kostela, který je od Manresy vzdálen něco přes míli a cesta vede podél řeky. Když tak kráčel ve svých zbožných myšlenkách, posadil se na chvíli a hleděl k řece, která tudy tekla. Když tam seděl, začal se mu rozjasňovat vnitřní zrak; neměl žádné vidění, ale chápal a poznával mnoho věcí jak z duchovního života, tak z víry a vzdělání – a to s tak ohromným osvícením, že se mu všechny ty věci zdály nové. Není možné vyložit jednotlivosti, které tehdy pochopil, ačkoli jich bylo mnoho, lze pouze říci, že se mu velice rozjasnila mysl; takže kdyby shromáždil všechnu pomoc, kterou získal od Boha, i všechny věci, které poznal, a to za celé období svého života až do více než dvaašedesáti let, a kdyby je všechny spojil dohromady, zdá se mu, že nezískal tolik, kolik tehdy za jediný okamžik. Byl natolik osvícen, že se mu zdálo, jako by byl jiný člověk a přemýšlel jinak než dřív.“[11] To, co „získal od Boha“ později, známe z Ignácova Duchovního deníku, který svědčí o tom, jak hluboké bylo jeho spojení s Nejsvětější Trojicí a jak mysticky prožíval mši svatou a eucharistii. Jestliže tedy nyní říká, že za celý život nezískal tolik, kolik nyní za jediný okamžik, pak vnitřní vidění u Cardoneru bylo mystickým vhledem do Božích tajemství a do tajemství spásy světa. Mystika přivádí k hlubinnému poznání stvoření. Tak jako se pod bílým chlebem a pod zlatem kalicha skrývá samotné živé Srdce Pána, tak Ignác u Cardoneru spatřil podstatu toho, co jeho spolubratr dlouho po něm označí za jedinou dějinnou Mši svatou.

Přiblížil se čas, kdy zamýšlel odjet do Jeruzaléma. Cesta do Svaté země je pro Ignáce jako svatební cesta pro novomanžele. Pán na něj vylévá veškerou přízeň, jak zevnitř, tak zvnějšku. Chrání ho, když stráže v Benátkách všechny pečlivě kontrolují; opatřuje mu všechny prostředky na cestu, když sám Ignác si přeje plně se spolehnout pouze na jediný prostředek důvěry v Pána; a sám se mu osobně zjevuje, těší ho a posiluje. Ignácova zahleděnost do vlastního nitra byla soustředěností na Milujícího, který hovoří: pozdější nasazení v apoštolátu vyžaduje zakořenění v důvěrnosti s Pánem. Ve Svaté zemi se poprvé odhalují jasné kontury Ignácovy poslušnosti Kristu skrze církev a papeže. Když si církevní představený přeje, aby Svatou zemi – zemi pro něj zaslíbenou – opustil, pak ji navzdory své vroucí touze opouští.

Nastává pro něj nová etapa rozlišování: „Od té doby, co poutník poznal, že si Bůh nepřeje, aby zůstal v Jeruzalémě, stále v duchu uvažoval, co má udělat. Nakonec se přiklonil k tomu, že bude nějaký čas studovat, aby mohl pomáhat duším.“[12] Ignác původně neměl v úmyslu založit řád, natož stát se jeho generálním představeným: „Když se poutník v Barceloně radil, zda má jít studovat a co, přemýšlel pouze o tom, jestli po skončení studia vstoupí do řádu, nebo půjde jen tak světem.“[13] Nechává se vést Pánem, který mu ukazuje, co si přeje, postupně. Místem, kde Pán mluví, jsou pro Ignáce a jeho druhy duchovní cvičení. Ignác již v době svých studií v Paříži dával svým přátelům duchovní cvičení, která pro mnohé znamenala obrat v jejich životě. Někteří sice na první horlivost zapomněli, ale většina z nich se stala dobrými kněžími či řeholníky. A z malé skupinky Ignácových druhů se pak utvořilo jádro prvních Tovaryšů. Ti „byli všichni rozhodnuti, že odejdou do Jeruzaléma a obětují život ve prospěch duší. Pokud nebudou mít dovoleno zůstat v Jeruzalémě, vrátí se do Říma a požádají Kristova náměstka, aby je rozmístil, kde to podle něj bude nejvíce ke slávě Boží a k užitku duší. Taky si předsevzali, že počkají rok na příležitost k odplutí z Benátek; a pokud toho roku nebudou mít příležitost odplout, že půjdou k papeži“.[14] Tak se stalo, že je Boží prozřetelnost skutečně dala k dispozici Svatému otci.

Ještě než do něj vstoupili, v Benátkách byl Ignác vysvěcen na kněze. „Když se připravoval na první mši, měl na všech cestách veliká nadpřirozená zjevení.“[15] Nejvýznamnější z nich se událo kousek od Říma, v La Stortě. „Pocítil najednou změnu ve své duši a viděl jasně, že ho Bůh Otec přidružuje ke Kristu, svému Synu.“[16] „Cítil, jak mu Bůh vtiskuje do srdce slova: Budu vám v Římě milostiv.“ „Jindy viděl Krista s křížem na rameni a vedle něj Boha Otce, jenž mu říká: Chci, abys tohoto člověka přijal za svého služebníka. A tak ho Ježíš přijal a pravil: Chci, abys nám sloužil.“[17] Umělecké ztvárnění těchto vidění můžeme vidět v mnoha jezuitských kostelích. Boží přízeň v Římě pro Ignáce a jeho druhy znamenala, že jejich Jeruzalémem, Svatou zemí se stal Řím: místo, kde založili nový řád Compañía de Jesús – „přátelé Ježíše“, jeho blízcí, které on „rozesílá do celého světa, aby rozsévali jeho posvátné učení ve všech stavech a ve všech životních situacích“.[18]

Ignác plnost svobody nalezl v „pronikavé soustředěnosti v nejhlubším bodě Božího Srdce, odkud je v duchu vysílán misijně na cesty“.[19] O tuto svobodu můžeme spolu s ním prosit: Svatý Ignáci, dokázal jsi soustředěně hledět do Božího Srdce! Prosím tě, vymodli mi tento dar, abych činil vše k největší slávě Božího Srdce! Amen.

Anna Lexmaulová

1 Vlastní životopis, č. 1.

2 Srv. DC, č. 314.

3 Srv. DC, č. 175.

4 Katecheze papeže Františka o mši svaté, 8. 11. 2017.

5 Srv. DC, č. 2.

6 Vlastní životopis, č. 21.

7 Vlastní životopis, č. 10.

8 Srv. DC, č. 114.

9 Srv. DC, č. 317.

10 Vlastní životopis, č. 33.

11 Vlastní životopis, č. 30.

12 Vlastní životopis, č. 50.

13 Vlastní životopis, č. 71.

14 Vlastní životopis, č. 85.

15 Vlastní životopis, č. 95.

16 Vlastní životopis, č. 96.

17 Vlastní životopis, s. 288.

18 DC, č. 145.

19 Srv. KARCZUBOVÁ, L., Blahoslavenství, Refugium, Olomouc 2020, s. 290.