Prameny spirituality LXXIV.

Na obálce je obraz svatého Jiří od Bernata Martorella (The Art Institute of Chicago)

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

ISBN 978-80-7412-357-3 (tištěná kniha 2020)

ISBN 978-80-7412-358-0 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-359-7 (mobi 2020)

Z německých, italských a latinských textů

přeložil Josef Koláček

Odpovědný redaktor Michal Altrichter

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 539. publikaci

Olomouc 2020

Cena 80 Kč (včetně DPH)

Svatý Jiří

Životopis a legendy

Úvodem

Tento náš příspěvek z dílny několika autorů chce nabídnout skrovnou satisfakci, kterou máme zejména vůči tolika Jiřím, které v naší přítomnosti známe, ale rovněž kterou máme vůči tak slavnému patronu Anglie, Gruzie, Ruska, Řecka apod.

To, co uvádí psychiatr Vladimír Vondráček ve svých Vzpomínkách,[1] není jen názorem širší veřejnosti, ale i některých věřících: Jiří neexistoval. Nelze však závazně citovat stanovisko těch, kteří si jednak skutečné historické dokumenty neprostudovali nebo se neseznámili s nejnovějším stavem bádání. Možná zjistíme, že tito nepochybují jen o sv. Jiří, ale též o jiných skutečnostech víry. Máme-li zmínku o sv. Jiří v současné liturgii, nelze se domnívat, že se modlíme k „nikomu“. Co tedy uděláme s těmi, kteří se světcem učinili napříč staletími osobní zkušenost? Prohlásíme je za šarlatány, spiritisty, nesoudné lidi? Opisují se pak slovníky, kde se bez uzardění vyslovují o neexistenci tohoto světce. Ale může Pán sám dopustit, aby tak kolosálně famózní světec byl přeludem?

Legenda o sv. Jiří posloužila jako prototyp pro četné pohádky: princ, drak a zachráněná kráska.

Shrňme si do několika bodů to, co můžeme nahlédnout jako svědectví našeho světce. Co bylo pro sv. Jiří typické?

Zápas se Zlým. Zlý ho přesvědčoval, že život je smutný, že se solidní hodnoty neprosadí a dobré úmysly se nerealizují: proti tomu Jiří oplýval duchovní svěžestí a viděním vítězného Pána v našem životě.

Při rozlišování, zda má skutečně po svém vnitřním obrácení význam být nadále vojákem, rozhodl se jím nadále zůstat. Poznal, že Pán sám se vtěluje do toho, co existuje, nikoli do toho, co by mohlo být jinak, totiž „podle představ“. Kvůli domnělé větší věci nechtěl přijít o to, co bylo jakoby méně. Rozpoznal, že může právě Krista přinést do toho stavu, v němž ho i objevil – že i voják se svými obtížemi má právo na Pánovo požehnání.

Při všech zápasech, se sebou, se zlem, se Zlým apod., byl vždy neuvěřitelně laskavý a vlídný k těm, s nimiž se denně setkával. Naše vnitřní bolesti, zápasy, nemoci nás neopravňují být škarohlídem či mrzoutem.

Svatý Jiří, patrone kolísajících, nesmělých a nerozhodných lidí: přiváděj nás do vítězného Pánova Srdce, které nezměrně touží rozvinout v našich životech to, co nám nejvíce prospívá! Zlý ať nás nezviklá k tomu, co by se Pánu nelíbilo; a Pán ať na tvou přímluvu uspíší svůj příchod – vždyť je náš Vítěz!

Michal Altrichter

1 Srv. VONDRÁČEK, V., Lékař vzpomíná, I, Avicena, Praha 1978, s. 268.

Svatý Jiří[2]

Walter Nigg

Můžeme žít bez vzorů? Taková otázka napadá v současné době mnoho lidí. Dlouhodobě je to nemožné nemít vzory, protože člověk, a nejenom mladý člověk, potřebuje mít před sebou ty, které ztělesňují, čím by se sám měl stát. Člověk má skrytou touhu směřovat k nějakému ideálu, protože jen z něj vycházejí výchovné síly schopné utvářet charakter. Je neodpovědné, když se touha po ideálu přirovnává k pouhému idealismu; vždyť i Nietzsche vyzývá mladého člověka: „Neodhazuj hrdinu ze své hrudi, podrž si svou nejvyšší naději jako svatou.“ Proti idealismu jako životnímu vzletu se nedá nic namítat; falešný je ale tehdy, pokud se změní v uzavřený světonázor, který si jako oblaka pluje nad hrůzami života a nedotkne se reality našeho srdce. Mít ideál neznamená oddat se mladickému blouznění; jen to znamená vědět o existenci hvězdy nad Betlémem, která člověku svítí na cestu. Uctívání příkladných vzorů odpovídá hluboké povaze lidské duše. Nechat tuto potřebu neuspokojenou, nebo ji dokonce zesměšňovat, by byl zločin. Člověk se musí nechat zapálit vzorem; jenom tak se v něm rozhoří nadšení a ochota k nasazení. Také Nový zákon zná věčný vzor: „Kristus nám zanechal příklad, abychom šli v jeho šlépějích.“ Je to formulováno s vynikající prostotou, a Bůh také lidi stvořil prosté; oni ovšem hledají mnoho složitostí.

To, že už nemáme žádné normativní vzory, patří k duchovní nouzi naší doby. Ztratily se jí a ona tak pozbyla obrazy, které by člověku ukazovaly směr. Jalové ideály vzbuzují odpor a kritičtí smíškové už mysleli na to, aby vzory podkopali a strhli jim masku. Senzacechtiví dravci hlásají ohlušujícím hlasem, že už skončila doba hrdinů a na jejich místo nyní nastoupí smělý či úspěšný muž. Hlásat přesvědčivým tónem tak nezdařilé tautologie[3] je známkou naprostého fušerství. Cynikové se s chutí pustili do demaskování ideálů, aniž by si uvědomili, jak obojakou a falešnou službu lidstvu prokazují. Nasměrovali člověka k nejnižším pudům, a výsledkem je: nic není pravdivé a nic není velké. Aby se zaplnila prázdnota, na podstavce se postavily falešné vzory, korunovaná knížátka, americké filmové hvězdy, uměle vydrezírovaní sportovci, závodníci a političtí krysaři. Všechny tyto pseudovzory vedly do omylu: skončily ubohým fiaskem a zbylo po nich jen bezmezné zklamání. Proto nyní leží všechny vzory více či méně roztříštěné na zemi, zůstala jen otřesná hromada smetí – prázdnota se hrozivě projevila. Nicota se strašidelně šklebí na člověka a ve vzniklém prostoru se usazují běsové – démoni.

Kdo nemá žádný vzor, tomu v životě chybí orientace, a nikdy tak nedospěje k oddané službě, která je větší než on. Pokud jsou mladí lidé ponecháni v životě bez ideálu, jsou okradeni o to nejlepší. I ta nejvýtečnější vědecká škola je pak jen ubohou náhražkou, neboť ve zraněném člověku se samovolně objeví myšlenka, že v životě záleží jen na jediném – vydělat co nejvíc peněz, aby mohl vést požitkářský život. Vzor, vůdčí obraz, není žádný luxusní, neužitečný dodatek, pouhá ozdoba. Ne, je to zásadně nutná věc, neboť současnost potřebuje ze všeho nejvíce znovuzrození ideálů. Je to jeden z nejnaléhavějších úkolů, k jehož vyřešení bude potřeba úsilí několika generací. Nový vzor se nedá požadovat ani dodat na objednávku, rodí se za nesčetných trýzní, a nakonec je stejně darem shůry.

Dřívější staletí měla také své stíny a písnička o zlatých starých časech je jistě falešná. Jen o jednom nelze pochybovat, a to musíme minulým generacím přiznat k dobru: ony měly ještě vzor, ideál. Během všech staletí nezůstával stále týž, čas od času se nepozorovaně proměňoval, i když ne tak rychle jako třeba ženská móda. Z pozdějších knih Starého zákona vystupuje postava mudrce s jeho neochvějným postojem. Mudrce bychom neměli zaměňovat s učencem nebo vzdělancem, člověk může být velmi chytrý a mít velké vědomosti, a přesto není mudrc. Označení mudrc si zaslouží člověk, jenž poznal život; zná všechny jeho radosti i utrpení, a přesto neotupěl ani nezahořkl, nýbrž duševně dozrál a dospěl k rozvážnému chápání. Moudrost dává svému vlastníkovi, jak stojí v Šalomounových knihách, autoritu; nikdy se neunavíme, chválíme-li moudrého člověka. Moudrost dává člověku smysl pro právo, přímost a znalost toho, jak správně žít. Je něco velikého na moudrém člověku, jenž neustále naslouchá shonu lidského života, ale ve své trpělivosti nezahořkne, ani si nezoufá. Život v sobě skrývá vedle mnoha smutných věcí také cosi úchvatného; a k tomu nejpůsobivějšímu patří mudrc. Setkání s ním je jedním z nejsilnějších zážitků v životě člověka. Ať si dnešní doba vzor mudrce přezíravě opomíjí, ať si ho staví do kouta a nedbá o něho, on ve své podstatě zůstává nepomíjející, neboť zprostředkovává člověku věčné hodnoty. Mudrc je nadčasový vzor, jenž je schopný naplnit duši člověka a dát mu sílu, aby obstál v životě, který přináší všelijaké rány osudu.

Neméně ušlechtilým vzorem byl světec, jenž ve středověku a též dlouho po něm svítil jako polární záře do temnot doby a o němž až dodnes vpravdě platí: světec vždy znovu vítězí navzdory porážce. Světec není pouhý jev minulosti, který by jako inventář starých hradů patřil do muzea. V něm se naopak odhaluje nadpřirozený pohled na život a ještě i dnes představuje zásadní vzor. Světec, hlouběji viděno, opravdu miluje, je ohniskem spásonosných sil a vtělené božství se v něm stává viditelnějším. Popírání nadčasového významu svatých je velká zaslepenost, a pokud kolem nich procházíme povýšeně, hraničí to až s lehkomyslností. Mezi svatými bylo mnoho rozdílných postav, nikdy ale nebyly všechny určeny pro všechny. Ten, kdo hledá, si však mezi mnoha osobnostmi najde tu, která vyřkla slovo právě pro něho. Svatost souvisí s duchovním hrdinstvím, a světec je velké tajemství, které způsobil Bůh.

Mezi velké příklady patří také svatý Jiří. S jeho zobrazeními se setkáme téměř všude; stěží můžeme zhlédnout sbírku starších obrazů, aniž bychom narazili na rytíře Jiřího. Člověk se s ním setkává znovu a znovu. Jiří byl považován za podnětný vzor, ztělesňoval živý, věčně dobrý příklad, který vyzýval k následování. Proto byl věřícím neustále stavěn před oči. Ze západního i východního povědomí nikdy nesmí vymizet tato ušlechtilá postava, byla by to nezměrná škoda, pokud by z ní zůstal zbytečný cár jakési vzpomínky.

V křesťanském starověku bylo město Silena v Libyi vážně ohrožováno drakem. Byl to úděsný netvor nahánějící hrůzu. Každého dne stál před městskými hradbami a otevíral svou obrovitou tlamu, z níž vycházel odporný puch, který zamořoval celé ovzduší. Všechen lid se třásl před jeho pohledem a prchal před ním.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

2 Z NIGG, W., Die stille Kraft der Legende, Herder, Freiburg im Breisgau 1982, s. 101–120.

3 Definice kruhem, v níž se jinými slovy opakuje to, co je obsaženo v tom, co má být definováno (pozn. překladatele).

Sv. Jiří, mučedník[4]

Dante Balboni – Maria Chiara Cellettiová

Prameny

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Život

Podle „první“ legendy a jejích rozrůstajících se verzí byl Jiří od početí předurčen k velkým věcem; jeho narození přináší opojnou radost rodičům Geronziovi, pocházejícímu z Persie, a Policronii z Kapadocie, kteří ho zbožně vychovávají až do chvíle, kdy vstoupí do vojenské služby. Mučednickou smrt Jiří podstupuje za Daciána, perského císaře (který je v mnohých recenzích nahrazen Diokleciánem, císařem římským). Dacián, asi 72 letý panovník, si k sobě zavolá Jiřího, protože chce učinit opatření proti křesťanům. Avšak Jiří z Kapadocie, vojenský důstojník, v tuto chvíli vyzná, že i on sám je křesťanem, a když ho císař vyzve, aby obětoval bohům, odmítne: tímto začínají četné a efektní scény mučednického vyznání víry. Jiří je mlácen, zavěšen, rozdrásán a uvržen do žaláře, kde má vidění Pána, který mu předvídá sedm let trýzní, trojí smrt a trojí vzkříšení. Jiří nato zvítězí nad kouzelníkem Atanášem, kterého obrátí ke křesťanské víře; je dále mučen a nakonec rozříznut kolem plným hřebů a mečů.

Vstane však z mrtvých a obrátí ke křesťanství magister militum[18] Anatiolia, a všechny jeho oddíly padnou mečem. Na žádost krále Trankviliána vzkřísí osmnáct osob, které zemřely před 460 lety, pokřtí je a dá jim možnost zmizet; vstoupí do pohanského chrámu a svým dechem zboří tamní bůžky. Císařovna Alexandra se obrátí na křesťanskou víru a je umučena. Císař Jiřího znovu odsoudí k smrti a světec, předtím než je sťat, prosí Boha, aby byl císař spolu s dalšími dvaasedmdesáti králi spálen na popel. Po vyslyšení své prosby se dává setnout a slibuje ochranu těm, kdo budou uctívat jeho ostatky.

Legenda o zachránění dívky, kterou Jiří osvobodil před drakem, vznikla až později. Zdá se, že se tato epizoda objevila až během křižáckých výprav, a to na základě falešného výkladu císaře Konstantina, který tehdy pobýval v Konstantinopoli. Eusebius ji líčí takto: …salutare signum capiti suo superpositum, imperator draconem (inimicum generis humani) telis per ventris confixum sub suis pedibus […] depingi voluit[19] a chvalořeč na sv. Jiří ze 7. století, pronesená sv. Ondřejem Krétským,[20] je doprovázena slovy žalmisty: Benedictus Dominus qui non dedit nos in praedam dentibus eorum[21] (Žl 123,6).

Lidová představivost nadto všechno vyprávění přikrášlila epizodami, v nichž Jiří putuje Egyptem, kde je mu zasvěceno mnoho kostelů a klášterů. Příběh o sv. Jiřím se tam stal okouzlující legendou, jejíž rozšíření pravděpodobně usnadnila podobnost světce s bohem Horem, očišťovatelem Nilu (exemplář sochařského vyobrazení se nachází v Louvru), v podobě rytíře s hlavou jestřába, v římské uniformě, který svým kopím probodává krokodýla proplétajícího se mezi kopyty jeho koně.

Co se týká jména Jiří, nesmí se sv. Jiří zaměňovat s jinými postavami nesoucími stejné jméno ani ho nesmíme zaměnit s různými Řehoři[22] či etymologií biblického pojmu zemědělec (řecky γεωργός), na jejichž základě vznikly původní komentáře podobného úryvku z evangelia (srv. Jan 15,1–7). Kromě toho muka, která Jiří podstoupil, připomínají svou povahou řeckou legendu o Perseovi a Andromedě a slavné historii draka, i když si bez ní ani sv. Jiřího nemůžeme představit; vše se uvádí podrobně ve Svědectvích mučedníků.[23]

Mučednická smrt Jiřího spadá podle Chronicon[24] do roku 284 (podle jiných k ní došlo mezi léty 249–251); a další autoři, kteří interpretují jméno Dacianus jako Dioclecianus, ji kladou do roku 303. To, že se v nejstarší redakci Passia Dacián vyvinul v Diokleciána, se dá vysvětlit smutnou proslulostí římského vladaře, během jehož vlády došlo k tak krutému pronásledování křesťanů, že byl nazýván „drakem hlubin“. Jméno Jiří se ve 4. a 5. století rozšířilo i na Východě, takže je pak nosili vládcové v Gruzii (tj. Georgii). Nicméně zasazení Jiřího mučednické smrti do období Diokleciánovy vlády se zdá ze všech variant nejpravděpodobnější.

Jeho povolání vojáka by nás mohlo vést ke ztotožnění Jiřího s tribunem, který roztrhl Galeriův výnos proti křesťanům v Nikomédii, jak o tom vypráví Eusebius,[25] ale umístění úcty do Lyddy činí takovou identifikaci nepravděpodobnou.

Úcta

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

4 San Giorgio Martire, in Bibliotheca sanctorum, VI, Istituto Giovanni XXIII della Pontificia università Lateranense, Roma 1965, s. 512–531.

18 [Učitele vojska].

19 [Císař chtěl namalovat spásné znamení vložené na hlavu draka (nepřítele lidského pokolení), který byl proklán kopím], EUSEBIUS Z CESAREJE, Vita Constantini, III,3, in PG 20,1058.

20 Srv. ONDŘEJ KRÉTSKÝ, Homiliae. Encomium in sanctum martyrem Georgium, in PG 97,1190.

21 [Veleben buď Hospodin, že nás nevydal za kořist jejich zubům].

22 Gregorius – Řehoř, Georgius – Jiří (pozn. překladatele).

23 Srv. Acta graeca S. Theodori ducis martyris, in Analecta Bollandiana, II (1883), s. 359n a také v FRANCHI DE’ CAVALIERI, P. (ed.), I Martirii di s. Teodoto e di s. Ariadne, Studi e testi, 6, Tipografia Vaticana, Roma 1901, s. 92.

24 Srv. Chronicon paschale, in PG 92,680.

25 EUSEBIUS Z CESAREJE, Historia Ecclesiastica, VIII,5, in PG 20,749–752.

Zázrak sv. Jiřího, mučedníka[65]

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

65 Codex Monacensis latinus, 14 473, f. 6; přeloženo z Miraculum sancti Georgii martyris, in Miracula S. Georgii, J. B. Aufhauser (ed.), Teubner, Leipzig 1913, s. 154–160.

O Jiřím mučedníkovi[73]

Adamnan z Iony

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

73 Přeloženo z ADAMNANUS, De locis sanctis libri tres [Tři knihy o svatých místech], III,4, De Georgio martyre, in AUFHAUSER, J.B., Miracula S. Georgii, B. G. Teubner, Lipsiae 1913, s. 161–167. Autor (625–704) byl skotský světec, mnich.

Jíní sv. Jiří…[74]

A kdybych chtěl na tebe hledět celou hodinu,

jak klečíš u mých nohou,

a neřekl ani slůvko,

jen se díval, jak na mne hledíš,

uchovej tutéž vyrovnanost v duši,

tentýž klid.

Vždyť přece víš,

že mi bezvýhradně patříš,

že mohu s tebou nakládat, jak chci,

a z tvých rtů nezmizí vnitřní úsměv.

Měj odvahu takhle milovat,

nechtěj nic jiného než to,

co chci já;

vždyť všechna má přání jsou z lásky.

Mysli častěji na nebe,

protože je to váš zítřejší příbytek,

protože tam na vás čeká mnoho,

protože tam budete rozmnožovat

mou náhodnou slávu.

Ale ne! To není pýcha, myslet si,

že jdete do nebe,

je to vaše povinnost tam dojít,

nezanedbat žádný prostředek,

protože je to velká touha mé něžnosti.

Když se probouzíš v noci,

samovolně mi obětuj onen přechod do smrti;

vždyť já znám tvou smrt,

takovou, jaká na tebe přijde,

já ti ji vybral,

má láska ji pro tebe vybrala;

jako jsem ji vybral pro každého ze svých apoštolů.

Neboj se tedy obejmout tento poslední kříž země

tím, že se spojíš se mnou;

už teď z něho učiň dokonalý úkon lásky,

šťastna, že můžeš opustit své tělo,

abys padla do mé náruče.

Pamatuj si: nejkrásnější den života;

to je den smrti.

Opustit svůj dům, aby se duše spojila se svým Ženichem:

opustit všechno, radostně, bez lítosti,

abys mu tak dokázala svou lásku.

Vzpomínáš si na tu větu vojáka padlého ve válce?

„Když pomyslím na to,

že v jednom okamžiku mohu spatřit Boha…!“

Ty přece vroucně toužíš po tomto patření na Boha,

toužíš po tom jako po nejúchvatnější věci,

jež se ti může stát…

Podřiď všechny své skutky

těmto posledním okamžikům svého odchodu.

Už předem mi často obětuj svou netrpělivost,

abys už byla u mne!

S jakým srdcem budu čekat na tvé volání!

74 Text pochází od překladatele Josefa Koláčka.

Svatý Jiří a drak,

Václav Hollar, 1642

(University of Toronto)

Svatý Jiří a drak,

poslední třetina 15. století, Švábsko

(The Metropolitan Museum of Art’s, New York)

Svatý Jiří a drak, 2/2

14. století, asi Itálie

(The Metropolitan Museum of Art’s, New York)

Svatý Jiří,

13. století

(kostel Svatého Jiří, Mestia, Gruzie)

Zázrak svatého Jiří a drak, tzv. Černý Jiří,

ca 1400–1450, Novgorod, Rusko

(The British Museum, London)

Svatý Jiří na koni s drakem, z něhož utíká ďábel. Na stromě se ukrývá dívka Biruwit. V horní části je vyobrazena žehnající Panna Maria s malým Ježíšem. Vlevo archanděl Michael a vpravo archanděl Gabriel,

19. století, Etiopie

(The British Museum, London)

Svatý Jiří a drak,

Vittore Carpaccio, 1516

(opatství Svatého Jiří, Benátky)

Svatý Jiří,

Vasilij Kandinskij, 1915

(Treťjakovská galerie, Moskva)