Edice Societas XXXIV.

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2016

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2016

ISBN 978-80-7412-038-1 (tištěná kniha 2009)

ISBN 978-80-7412-245-3 (pdf 2016)

ISBN 978-80-7412-246-0 (epub 2016)

ISBN 978-80-7412-247-7 (mobi 2016)

Z francouzského originálu

La vie et la doctrine spirituelle

přeložil Josef Koláček

Odpovědná redaktorka Luisa Karczubová

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 245. publikaci

Olomouc 2016

Cena 149 Kč (včetně DPH)

Louis Lallemant

Spiritualita srdce

Duchovní učení

Hluboká důvěra v pohyb života – tvořivá přítomnost živého Boha

Louis Lallemant SJ působil jako magistr noviců a instruktor v jezuitské formaci, zvané třetí probace. Narodil se 1. listopadu 1588 v Châlons-sur-Marne a zemřel 5. dubna 1635 v Bourges. Do Tovaryšstva vstoupil 10. prosince 1605 v Nancy; na kněze byl vysvěcen v Pont-à-Mousson v roce 1613; své poslední sliby vyslovil 28. října 1621 v Paříži.

Narodil se v rodině právníka a nejprve studoval v koleji ve Verdunu. Měl také výrazné nadání pro matematiku (krátkou dobu pobýval i v „Descartově“ koleji La Flèche). Nejvíce ovšem tíhl k dogmatice,[1] ale nakonec vše směřovalo k tomu, že život zasvětí teologii spirituální. Spojení lahodného a přímého jednání takového vjemového člověka ukazovalo na vhodný typ osoby, odpovědné za formaci mladého člověka. Mezi jeho novici byl například kanadský mučedník, svatý Jean Brébeuf. Vliv na něj měl – ostatně v samotném díle hojně vzpomínaný – Jean Rigoleuc. To přinejmenším představovalo zásadní posun do roviny praktické: nemalý dar spekulativní byl schopen Lallemant „prodat“ v praktických aplikacích.[2] Významný autor v oblasti spirituální teologie, Henri Brémond, podtrhává, že i tento lidový misionář, J. Rigoleuc, měl významné slovo v rozhodnutí, že Lallemant neponechal později tak slavné Duchovní učení coby „první systematické pojednání o duchovním životě“,[3] „překračující uplatnění pouze v rodině svatého Ignáce“,[4] toliko v soukromých sešitech (případně ve vzpomínkách svých žáků, jak se ukazuje v poznámkách pod čarou i v našem vydání), ale sdělil tak nezměrnou zkušenost na papír. Jde rovněž o syntézu ve vystižení toho, co spiritualita zakladatele Tovaryšstva Ježíšova tehdy představovala.[5] Nelze pak upřít ani další faktor: vliv teologického odkazu svaté Terezie z Ávily, což báječně zprostředkovává mezi oběma spiritualitami: jezuitskou a karmelitánskou.[6]

Co se v tomto díle ukazuje? Především:

spiritualita vedení Ducha Svatého a souvislé pojednání o Jeho darech a plodech;

důležitost takzvané druhé konverze v duchovním životě (tzn. úsilí o dokonalost ve smyslu dorůstání do plné osobnosti), a to vždy na základě iniciativy Ducha Svatého („nikdy dopředu nevím, kde si mne Duch zavolá“);

že takzvaný zlatý řez neboli střední cesta, případně zdravý rozum, ještě nepostačí k lidské zralosti;

potřeba reflexe vlastních hnutí v souvislosti s mystickou tradicí žité teologie;[7] jedná se přitom o model takzvaných maxim;[8]

praktická rovina (třeba kněžská služba), i na úrovni (autorovy) osobní zkušenosti.

Individuální dějiny posvěcování člověka Lallemant nahlíží v grandiózním univerzálním díle spásy. Jak Ježíš coby člověk roste, tak konáme i my první krůčky v našem duchovním životě. Neexistuje askeze mimo Boží působení. Vnitřní pohyb Boha se zároveň odvíjí s dějinami konkrétního člověka a dějinami světa. Nemůžeme pak myslet na reformu duchovního života bez souvislostí s dějnami kolem nás.

V dějinách duchovních hnutí se pak častěji píše o potřebném nahlížení spirituality ignaciánské v souvislosti s jinými duchovními proudy – nemůže jedna spiritualita stát izolovaně vzhledem k dalším; nebo dokonce o příznivém zprostředkování mezi hnutím Port-Royal a jezuity (obojí třeba spojovala jakási instinktivní nedůvěra vůči pohodlí). Lallemant hovoří rovněž z hlubšího teologického hlediska o svatém Josefovi (pokud Otec svěřil Syna Josefovi, pak jsou mu svěřeni i Jeho bratři). V četných současných vydáních se uvádí, že Lallemantova příručka například posilovala leckteré kněze ve druhé světové válce[9] (uveďme si zkušenost E. Coretha u Stalingradu). Je zapotřebí zmínit, že se Lallemantovo jméno v dějinách spirituální teologie uvádí pospolu s oblíbeným dílem Odevzdanost do Boží prozřetelnosti[10] J.-P. Caussada SJ.

K prvnímu vydání La vie et la doctrine spirituelle došlo v roce 1694. Důležité vydání v historii tohoto spisu bylo tzv. lyonské z roku 1735, jímž L. Lallemant vstoupil do širšího povědomí i mimo řád SJ. Redakčně solidně připravené je vydání v Paříži z roku 1921. Obrovského nákladu se dočkalo v roce 1930. Vydání standardní, z něhož vychází i náš překlad, je z roku 1959 (Desclée de Brouwer, Paris). Měli jsme, samozřejmě, pokušení přijmout výstižné poznámky ze španělského vydání z roku 1960 v Bilbao (překlad T. Arellano), ale nakonec jsme se redakčně rozhodli první český překlad poznámkami nepřetížit.

Určitá díla z oblasti duchovního života jsou přijímána v životní periodě našeho vlastního putování za Pánem třeba až později. Při prvním rozletu nám i snad něčí zestručnělé výpovědi budou připadat příkré a strmé; bude se tudíž zdát, že vždy nezohledňují naše momentální rozpoložení. Ale také lze říci opačně, že potřebná revize předchozích vzestupů k Pánu si může žádat osvědčenou hygienu právě na způsob takového textu: za pomoci uspořádávání vlastních myšlenek a účinků z nabytých zkušeností. Vždyť kolika omylů jsme se při svých pohledech dopouštěli!

Na pozadí Ducha pak lze unést i moralizování, vyslovované někým z dobré vůle. Vytýkat člověku chyby bez vidění pohybu Ducha v něm a bez úcty k němu působí našemu Pánu trápení. Pokud si černobílým moralizováním Ducha vymáháme (nebo někomu „Ho takto zjednáváme“), tak v člověku můžeme šlapat i po svobodě Božího působení.

Působivé jsou v Lallemantově textu pasáže: Deset typů královské důstojnosti Ježíše Krista podle Žalmu 71; Námitky proti učení o vedení Duchem Svatým; Dno pýchy, která je v nás; Chyby, kterým je třeba se v rozhovoru vyhnout … Stupně kontemplace. Zdálo by se, že Lallemant začíná první stránky jakoby nejdříve „výtěrem“ a že až poté „pohladí“ (to neubírá na kvalitě autorových jemných výpovědí); ale ve skutečnosti se toto odehrává na fundamentu již dříve rozrostlého Ducha, uvnitř Jím oslovené osoby. Dějiny spásy tudíž nezačínají hřešením, ale tím, že nejprve odhalujeme, že máme domov v Nejsvětější Trojici.

Spojovat věci zdánlivě protichůdné patří podle Lallemanta k zralostem duchovního života. V duchu podaných rukou nahlížíme na generaci se stejnými zápasy. Vnitřně ledový, neosobní svět nás nenasytí; zatímco upřímné slovo duchovně zúčastněného člověka ukazuje nový horizont: zatímco Pán řídil svět, důvěrně hovořil s hříšníky.

Michal Altrichter SJ

Poznámka redakce

To, co není v poznámkové zóně označeno jinak, je poznámka převzatá z francouzského vydání. Vše, co je uvedeno jako varianta, odpovídá poznámce překladatele. Český překlad podle originálu respektuje užívání majuskule v případě osobních zájmen vzhledem k Nejsvětější Trojici.

1 To je například patrné v částech jeho knihy při tématu Vtělení druhé Osoby (s. 189n).

2 Srv. DUDON, P., Les leçons d’oraison du P. Lallemant, ont elles été blamées par ses superieurs?, in Revue ascetique et mystique, 11 (1930), s. 396–405.

3 BRÉMOND, H., L’Ecole du P. Lallemant et la tradition Mystique dans la Compagnie de Jesus, in Histoire litteraire du sentiment réligieux en France, 5, Paris 1920, s. 15n.

4 Tamtéž.

5 Srv. GUIBERT, J., Louis Lallemant, in Espiritualidad, 13 (1949), s. 465.

6 Srv. ZOLLA, E., I mistici, Adelphi, Milano 1963, s. 1268.

7 Jedná se o formulaci Františka Suáreze, jehož Lallemant vděčně citoval. Srv. POTTIER, A., Le Père Louis Lallemant et les grands spirituels de son temps. Essai de théologie mystique comparée, Pierre Téqui, Paris 1927–1929 (nebo také 1936), 3 svazky. (Německý překlad tohoto skvělého díla i s komentářem byl vydán v nakladatelství Herder, Regensburg 1896. Novější německý překlad C. Capola samotného díla Lallemantova se váže k datu 1960; je vydaný u Johannes-Verlag v Einsiedeln, s předmluvou H. Urs von Balthasara.) K italským vydáním srv. http://pasomv.it/santi_file/la_dottrina_spirituale.html (ke dni 11. 7. 2009).

8 Srv. FESSARD, G., Dialektika duchovních cvičení Ignáce z Loyoly, Refugium, Olomouc 2004, s. 37n.

9 Srv. BOUVIER, P., „L. Lallemant“, in Dictionnaire de Theologie Catholique, 8,2459–2464; BOTTEREAU, G., „L. Lallemant“, tamtéž.

10 Srv. CAUSSADE, J.-P. de, Odevzdanost do Boží prozřetelnosti, Refugium, Olomouc 2007.

První princip: Pohled na život v celku

První kapitola: Pouze Bůh nás může učinit šťastnými

1. Zakoušíme v srdci prázdnotu, již by nedokázali naplnit všichni tvorové dohromady. Srdce nemůže být naplněno ničím jiným než Pánem, naším počátkem a koncem. Tuto prázdnotu naplňuje „vlastnění“ Boha.[11] To nás dělá šťastnými, zatímco ztráta Boha tuto prázdnotu obnovuje a činí nás nešťastnými. Dříve než Bůh tuto prázdnotu vyplní, vede nás na cestu víry pod následnou podmínkou: musíme Ho vždy považovat za svůj poslední cíl, tvory[12] užívat s uměřeností a jejich užívání vztahovat k Jeho službě. Když ze své strany věrně přispíváme ke slávě, kterou Bůh vyžaduje ode všech stvořených bytostí, pak s námi Bůh sdílí svého Ducha, aby naplnil prázdnotu, kterou v sobě cítíme, a aby nás učinil šťastnými. Jestliže Mu však věrni nejsme, ponechává nás v této prázdnotě, která, není-li naplněna, působí naši svrchovanou nouzi.

2. Stvořené věci chtějí zastupovat náš poslední cíl a my sami chceme být na prvním místě cílem pro nás samé. Někdo nám říká: Připoj se ke mně, a já tě učiním spokojeným. My mu uvěříme, on nás zklame, a pak druhý a třetí nám opakuje totéž vybídnutí, ale zklamou nás stejně. Ze všech stran nám různá stvoření lichotí tím, že slibují, jak že uspokojí jakékoliv naše dychtění.[13] Avšak navzdory tomu, že všechny takové přísliby jsou jen lži, jsme přesto vždy znovu ochotni dát se svést. Je to stejné, jako by se někdo snažil naplnit dno moře, jež zůstalo prázdné, vodou nabranou do dlaně.

Hle, právě proto nejsme spokojeni nikdy: když přilneme ke stvořeným věcem, oddálí nás od Boha a uvrhnou do trýzně, neklidu a bídy, což jsou vlastnosti od stvoření tak neoddělitelné, jak neoddělitelné od Boha jsou pokoj a štěstí.

3. Podobáme se pak osobám postiženým nechutenstvím, které po prvním ždibnutí jídlo odmítnou, natáhnou ruku po druhém, a stejně i to nechají jako to první: nenacházejí zhola nic, co by bylo podle jejich chuti. Vrháme se na všemožné věci do šíře, aniž bychom dosáhli plného uspokojení. Pouze Bůh je svrchované dobro, jež nás může učinit šťastnými; a my si namlouváme: Kdybych byl na tom a tom místě, kdybych měl to a to místo, byl bych spokojený. Ona osoba, jež po tom dychtí, je tam opravdu šťastná? Marnost!

I kdyby člověk dosáhl nejvyššího postavení a funkcí, nemohl by být zcela šťastný. Hledejme tedy Boha, jenom Boha, protože pouze Bůh může uspokojit každou naši touhu.

4. Kdysi se ďábel skrýval za božskými podobami, když se v modlách představoval pohanským národům jako tvůrce a cíl všeho, co existuje ve vesmíru. Stvořené věci opakují tak trochu tutéž hru. Berou na sebe rysy podobné Bohu a dávají na srozuměnou, že nabízejí to, čím nás jsou schopny uspokojit. Avšak to, co předkládají, neslouží k ničemu jinému, než ke zvětšení prázdnoty v našem srdci, kterou nyní nevnímáme. Budeme ji moci plně vnímat až ve „druhém“ životě; tam je totiž duše, po oddělení od těla, svírána nevýslovnou touhu, aby se viděla zachráněna Bohem; tato touha, zvyšovaná očekáváním, dává našemu duchu trýznivě pocítit téměř nezměrný trest.

5. Teprve v hodině smrti budeme s to pochopit své velké neštěstí, dali-li jsme se oklamat a okouzlit stvořenými věcmi (bez souvislosti s jejich Dárcem). Budeme se divit, že jsme chtěli kvůli malicherným a nízkým věcem odhodit velká a vzácná dobra; a spravedlivým trestem našeho pošetilého jednání bude stav, v němž budeme po určitou dobu zbaveni patření na Boha, bez něhož nic nemůže uspokojit našeho ducha. Touha, kterou chováme po vidění a vlastnění Boha, je stejně nepochopitelná, jako je nepochopitelná trýzeň, vyvěrající v nás z takové neukojené touhy.

Proto se musíme rozhodnout k velkomyslnému se zřeknutí všech iniciativ, které bychom mohli svévolně podnikat; všech záměrů, chtění a nadějí po těch věcech, jež by mohly lichotit naší sebelásce; krátce: všeho, co je překážkou k šíření Boží slávy. To vše vyjadřují biblické výrazy: kráčet v Boží přítomnosti; mít upřímnou duši; žít v pravdě; hledat Boha celým srdcem. Bez toho nebudeme nikdy spokojeni.

6. Proč se vlastně zamilováváme do stvořených věcí? Jsou tak omezené a tak oproštěné od solidních dober, že největší rozkoš a celé uspokojení, jež si od nich můžeme slibovat, je pouze marné a vysněné štěstí, které místo toho, aby nás uspokojilo, jenom dráždí hlad, protože naše dychtění je nezměrné a může být ukojeno pouze vlastněním svrchovaného dobra. Nadto mají stvořené věci krátké trvání, a buď nás brzy opustí, nebo my sami je budeme donuceni opustit.

Co pak se zvláště lidí týče, není nám snad známo, že mívají rádi jen sami sebe a že ve všem hledají jen svůj zájem? Onu trochu dobra, věrohodnosti a autority, kterou mají, zaměřují ve svůj prospěch; i kdyby měli každé dobro v hojnosti, neužívali by je jinak. Co nekonají čistě z lásky k Bohu, to konají ze sebelásky; dokonce i ve všem, co dělají pro druhé, neztrácívají z očí sami sebe. Bývají nám obvykle nakloněni, věrni a přátelští, když v tom spatřují svůj prospěch. Jak se tedy můžeme spoléhat na přízeň a přátelství lidí?

Druhá kapitola: Naše štěstí závisí na dokonalé odevzdanosti Bohu, jenž jediný musí vládnout v našem srdci

1. Naše opravdová velikost spočívá v tom, že se podřídíme Bohu. Závisíme na Bohu z trojího důvodu:

a) nemůžeme dostat existenci, leč od Něho;

b) nemůžeme si jinde obstarat prostředky, abychom dospěli k Němu, leč od Něho;

c) nemůžeme dostat vlastnictví svého cíle – svého svrchovaného dobra, leč od Něho.

Staří filosofové se tu mýlili, hledali totiž vlastní štěstí v sobě samých a v lidských věcech.

2. Není nikdo, leč Bůh, kdo má svrchované právo nad lidskými srdci. Tam nesahá panství mocných tohoto světa, ba ani samé církve. Všechno, co se odehrává v srdcích, vůbec na nich nezávisí. Pouze Bůh je jejich králem. Tam je opravdu Jeho království; opravdu tam zřizuje trůn své milosti; celá Jeho sláva spočívá v tomto vnitřním království.[14]

Naopak z naší strany spočívá dokonalost a štěstí v podřízenosti srdce této vládě Boha; a čím více bude naše srdce podrobeno Jemu, tím budeme dokonalejší a šťastnější.

3. Bůh se více stará o nadpřirozené řízení srdce, jemuž vládne, než o přirozenou vládu celého vesmíru a občanské vlády všech států. Nezáleží Mu na ničem víc než na srdci; je spokojen pouze tehdy, když vidí, že je podřízeno Jeho moci, když ho vlastní. Není totiž nic, co by mohlo uspokojit naše srdce, bez Něho je v něm taková prázdnota, že ji skutečně nic jiného než On nemůže naplnit.

4. Pán klade své radosti do hovoru s naším srdcem. Právě zde odpočívá, a je také pro nás středem našich srdcí – ta nemají hledat svůj pokoj nikde jinde než v Něm a myslet pouze na Něho.

Požehnaný je vnitřní život, který uskutečňuje, že pouze Bůh žije v srdcích a srdce nežijí pro nic jiného, než pro Něho a nemyslí na nic jiného než na Něho.

Blažený je život toho srdce, které Pán plně vlastní a jemuž vládne! Život odloučený od světa a skrytý v Bohu; život lásky a svaté svobody; život, který pobádá srdce, aby nacházelo v Božím království radost, pokoj, opravdová potěšení, slávu, velikost dobra a velikosti, které svět nemůže dát ani vzít.

5. My si představujeme, že oddá-li se někdo usebranosti a vnitřnímu životu, musí vést smutný a ubohý život. Ve skutečnosti je tomu naopak. Také zde na zemi štěstí spočívá ve vlastnění Pána, a čím více dokážeme zapřít sami sebe, abychom se spojili s Bohem, tím víc přestáváme být ubozí a stáváme se šťastnými. Avšak Bůh dokonce využívá naší nevědomosti a slabosti, aby nás jakoby strhnul na nějaký čas do omylů a ustavičných slabostí; je nezbytné, abychom se z toho ovšem vyprostili, abychom se stali hodni největšího možného dobra zde na zemi, což dopřává vidět plněji Boha, a těšit se z daru Jeho svaté přítomnosti, bez níž by i ti nejvznešenější serafíni byli nešťastní. Je nepochybně šťastná ona duše, která se udržuje bdělá k plnění Jeho příkazů tím, že neustále kontempluje Boha.

11 Nejde o „obsáhnutí“ (vlastnictví) Boha, čímž by se popřelo, že je „stále větší“ (nad naše úvahy o Něm); jde naopak jen o prosté vědomí Jeho přítomnosti.

12 V celém textu nepůjde v případě tvorů o bytosti jako osoby, ale jde o běžný název z ignaciánských exercicií pro vše stvořené; pro to, co nás oklopuje a s čím přicházíme do styku.

13 Nemíní se apriorní skepse vůči vztahům (které odpovídají trinitární dimenzi člověka, coby obrazu Božímu), ale jde o pohled na nepravdivost toho, co se rádo tváří jako „vztah“.

14 Tj. ve smyslu, že Boží království není z toho světa; nikoliv jako plod iniciativy jakéhosi hroužení se do vlastního „vnitřního“ světa, tedy z pouhého úsilí z naší strany.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz