Obsah

Copyright

Tiráž

Titul

Úvod

1. Strastotěrpci – ruští mučedníci

Vyprávění, utrpení a pochvala svatých mučedníků Borise a Gleba od neznámého autora (konec 11. stol.)

2. První mniši

Kyjevsko-pečerský paterik: Život našeho otce Izáka, pečerského zatvornika

Kyjevsko-pečerský paterik: Život sv. Alimpije, malíře

3. Svjatitěli – svatí biskupové

Tichon Zadonský: Duchovní poklad sesbíraný ve světě

Filaret Moskevský: Kázání o hlase volajícího na poušti a též připomínka událostí roku 1812 proslovené v roce 1814

4. Svatá knížata

Památka a pochvala ruskému knížeti Vladimírovi (11. stol.)

Život Alexandra Něvského

5. „Thébaida severu“

Epifanij Moudrý: Život Sergeje Radoněžského

6. Velký reformátor: Josef Volokolamský

Josef Volokolamský: Odpověď nedůvěřivým a stručná vyprávění o svatých otcích, kteří žili v klášterech země ruské

7. Hesychasmus v Rusku – Nil Sorský

Závěť Nila Sorského

Mnišské stanovy Nila Sorského

8. Jurodiví – blázni pro Krista

Život Antonína Alexejeviče

Život Domny Karpovny

9. Starci – duchovní otcové lidu

Rozhovor Serafima Sarovského s Motovilovem

Nazarij, igumen Valaamského kláštera: Poučení duchovního otce

Archimandrita Spiridon: Z viděného a prožitého

10. Duchovní kniha a její autorita

Život protopopa Avvakuma

11. Teofan Zatvornik

Listy Teofana Zatvornika

12. Modlitba Ježíšova

Upřímná vyprávění poutníka svému duchovnímu otci

13. Liturgická zbožnost

N. V. Gogol: Rozjímání o božské liturgii

14. Úcta ke svatým

Jan Kronštadtský: Můj život v Kristu

15. Krása ikon

P. N. Evdokimov: Iniciace do ikony

16. Rodinný život

N. S. Arseňjev: Duchovní tradice ruské rodiny

17. Kristus u ruských myslitelů

G. S. Skovoroda: Kristus – jednota viditelného vesmíru

P. J. Čaadajev: Jednota lidské společnosti

A. S. Chomjakov: Jednota církve

V. G. Bělinskij: Jednota lidských dějin

F. M. Dostojevskij: Jednota v Kristu – jednota všeobecné lásky

V. S. Solovjov: Jednota kosmické evoluce

V. I. Ivanov: Jednota lidských kultur

18. Země a lid

Chybějící hranice

Protiklady

„Ničit znamená tvořit“ (M. A. Bakunin)

Proměna vesmíru

Myšlenka všeobecné spásy

Bibliografie

Zkratky

Redakční poznámka

O autorovi

Dílo Tomáše Špidlíka XXVII.

Na obálce je kříž Otmara Olivy a Jana Jemelky v komunitě sester sv. Cyrila a Metoděje na Velehradě.

© Česká provincie SJ, Praha 2021

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2021

Illustrations © Otmar Oliva

ISBN 978-80-7412-414-3 (tištěná kniha 2021)

ISBN 978-80-7412-415-0 (epub 2021)

ISBN 978-80-7412-416-7 (mobi 2021)

ISBN 978-80-7412-417-4 (pdf 2021)

Z italského originálu

I grandi mistici russi, Città Nuova, Roma 1977

a z ruštiny přeložili Pavel Ambros a Alan Černohous

Odpovědná redaktorka Anna Lexmaulová

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 577. publikaci

Vydání první

Olomouc 2021

Cena 229 Kč (včetně DPH)

Tomáš Špidlík

Ruští mystici

Úvod

Kniha otce Kologrivova[1] Pohledy do dějin ruské svatosti byla v německém překladu nazvána Jiné Rusko,[2] aby tak vynikl určitý aspekt této země, který je dnešnímu člověku téměř neznámý. Je sice pravda, že sdělovací prostředky pravidelně nabízejí informace o Rusku, ale o jejich svatých a zbožnosti se nehovoří. Náboženská minulost je skutečně jiným Ruskem či lépe řečeno Ruskem mrtvým.

Naše práce by tedy mohla připomínat kytici na hrobě, projev piety. Ale i kdybychom to nahlíželi právě takto, je třeba říci, že křesťanské pohřební obřady skrývají velkou sílu, jsou výrazem víry, která vítězí nad smutkem přítomného okamžiku. Vikomt de Vogüé[3] svému románu o francouzském parlamentu dal výstižný název: Mrtví mluví.[4] Dějiny národů jsou plné revolucí, změn, nových myšlenek, a přece i ti nejnadšenější inovátoři nakonec objeví, že mrtví všech národů hovoří. Na začátku si snad jsou vědomi jen toho, že je těžké popřít minulost; později však zpozorují, co by to působilo za škodu, a nakonec dospějí k závěru, že je to přímo nemožné. I kdyby se zdálo, že přítomnost překonává veškerou minulost, tradice minulosti zůstávají rozžatými majáky, které trvale osvětlují přítomnou cestu.

Jaký je život jednotlivých lidí, takový je život národů. Život je organickým vývojem, nerozdělitelnou spojnicí mezi minulostí a budoucností, konzistentním růstem. Abychom poznali národ a jeho skutečný význam uprostřed národů jiných, nestačí aktuální zprávy ani mechanický výčet historických faktů. Filosofie dějin, téma ruským myslitelům tak drahé, se zkoumá podle převládající myšlenky v životě národů. Ale tato idea pokolení, jak vytrvale podtrhuje Solovjov, je skryta v srdci národa a je pochopitelná pouze v plánu Boží prozřetelnosti. Působí v univerzálních dějinách prostřednictvím individuálních povolání a ještě více prostřednictvím zvláštního povolání každého národa daného od Boha. A jaká je vlastně ruská idea? táže se tentýž autor: „Mnozí ji považují za neužitečnou otázku, jiní ji mají za pomatenou, ale ve skutečnosti je pro Rusa nejdůležitější. I mimo Rusko by měla probudit zájem každého vážného ducha. Míním tím otázku významu, důvod bytí Ruska, místo, které zaujímá ve všeobecných dějinách. Když se díváme na rozsáhlou říši, která vstupuje na scénu světa s větší či menší nádherou (…), když kontemplujeme tuto historickou skutečnost, ptáme se: Jaká myšlenka se zde skrývá a zjevuje, jaký je to ideál, který oživuje tělo tak mocné, jaké je to slovo, které tento lid, pozvedající se v těchto posledních časech, má sdělit lidstvu? Co má v úmyslu v dějinách světa vykonat? Abychom na tuto otázku odpověděli, neobracíme se k současnému veřejnému mínění. Tak bychom se totiž vystavili riziku, že daná odpověď bude zítra překonána. Pokusíme se ji naleznout ve věčných pravdách náboženství. Protože idea národa není to, jak sebe nahlíží národ sám, ale je tím, co o něm od věčnosti myslí Bůh.“[5]

Dějiny ruského národa, jako každého národa, ukazují rozličné události. Ale z druhé strany si Solovjov dovolí interpretovat své krajany, když říká: „Mimořádně náboženský charakter ruského národa, stejně jako jeho tendence k mystice promítající se i do filosofie, literatury a umění, zdá se, vyhrazuje Rusku velké náboženské poslání.“[6] „Naši nejlepší moderní spisovatelé, kteří mnohem silněji nežli své estetické nadání sledují náboženskou aspiraci, museli opustit příliš stísněné pole beletrie, aby se s větším či menším úspěchem ukázali jako moralisté a reformátoři, apoštolové a proroci. Předčasná smrt Puškina nám nedovoluje posoudit, zda náboženské směřování, které se objevuje v celém jeho díle, bylo dostatečně hluboké, aby se časem stalo jeho dominantní ideou, která by ho přiměla k opuštění čisté poezie, jako tomu bylo u Gogola, Dostojevského a Tolstého. Zdá se, že ruský génius v poetické tvorbě nenachází svůj konečný smysl a prostředí vhodné ke vtělení svého podstatně náboženského ideálu. Jestliže je Rusko povoláno k tomu, aby řeklo své slovo světu, toto slovo nezazní z oslnivých oblastí umění nebo literatury ani z velkolepé výše filosofie a vědy, ale z pokorných a jemných vrcholků náboženství.“[7]

Tato slova, vyslovená před více než sto lety, si zaslouží pozornost. Vyjadřují pojetí, v ruském prostředí v minulosti tak důvěrně známé a až dodnes živé. Proto ruský teolog Kartašev[8] vyjadřuje pevné přesvědčení značné části svých krajanů, kteří věří, že existuje zvláštní poslání jejich vlasti pro uchování a rozšíření ryzího křesťanství, když tvrdí: „Rus dal sám sobě, svému národu, své zemi, své vládě, své církvi významné jméno: svatá Rus. Takovou odvahu neměl žádný křesťanský národ. Ruský národ však toto jméno miloval a přisvojil si je, a to ne z pýchy, nýbrž v pokorném vědomí svého posvěcení ke svaté službě. Je to podobné jménu přijatému při křtu nebo jménu, které přijímá mnich při svých postřižinách. Toto jméno v Písmu svatém připomíná vyznání vyvoleného lidu při křtu: ‚Vy všichni, pokřtění v Krista, oblékli jste se v Krista‘;[9] nebo: ‚Vy jste rod vyvolený, královské kněžstvo, národ svatý, lid patřící Bohu.‘“[10]

Nacházíme se zde před specifickým typem víry: přesvědčením národa (nebo části jeho představitelů) o specifickém náboženském poslání. Mluví se o ruském mesianismu,[11] který je dobře znám čtenářům Dostojevského: „Ztracený obraz Krista se v celé své čistotě uchoval v pravoslaví. Z Východu zazní tváří v tvář nastupujícímu socialismu nové slovo, a snad tak podruhé spasí evropské lidstvo. To je povolání Východu…“[12]

Ačkoli jsou tato prorocká slova velmi sugestivní, nepřesvědčují tak snadno. „Jak smířit,“ píše ještě Kartašev, „naši krásnou víru v Rusko s hroznou realitou a naši současnou fyzickou slabost s převládající silou zla?“[13]

Samozřejmě existují ti, kdo věří v duchovní vzkříšení svaté Rusi. Jak a proč, je těžké říci. Můžeme k tomu pouze citovat slova básníka Ťutčeva:[14] „V Rusko se může pouze věřit!“ A to samé objasňuje Kartašev: „Nelze se dívat na pochybnosti, na změny, na rozpad pořádku, na zkázu, na ponížení, které dnes Rusko nabízí. Je to hledisko, pod nímž zůstává neznámé a nepochopené. V pohledu víry Rusko existuje tak, jak je, nezměnitelně povolané k tomu, aby bylo svatou Rusí, hlavní ochránkyní svatého pravoslaví až do druhého příchodu Krista.“[15]

Otázka je tedy přenesena na půdu víry. A zde, jak se zdá, je povrchní diskutovat. Je psáno: „Kdo věří v Božího Syna, má o tom svědectví sám v sobě.“[16] Lze však tento biblický úryvek vztáhnout na onu víru Rusů o jejich povolání, o níž byla řeč? Nemáme snad právo vyžadovat „rozumné základy“, z nichž bychom dokázali, že takováto víra není založena na fantastických chimérách? Když se jedná o rozhodnutí k náboženskému povolání člověka, teologové říkají, že pouhé vnitřní přesvědčení netvoří rozhodující faktor. Povolání se skládá z různých prvků, vnitřních i vnějších. Nezanedbatelným činitelem je však také minulý život kandidáta, stejně jako jeho charakterové rysy. Ti, kteří mají za úkol rozlišit povolání, musejí tak činit s pozorností, žádat informace…

Můžeme tedy hovořit o specifickém povolání Ruska v moderním světě? Jsme daleci toho, abychom chtěli rozhodnout v jeho prospěch. Jsme ale připraveni v této knize poskytnout první informace o minulosti této země a významných rysech ruské zbožnosti. Nic víc. Prorocké, optimistické či pesimistické závěry překračují naši kompetenci.

Tomáš Špidlík

1 Ivan Nikolajevič Kologrivov (1890–1955), ruský kněz, jezuita, který vyučoval na Papežském východním institutu v Římě; před emigrací do Belgie byl důstojníkem v carské armádě, konvertoval ke katolické církvi, stal se knězem východního obřadu.

2 KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia, Queriniana, Brescia 1955; německy Das andere Russland. Versuch einer Darstellung des Wesens und der Eigenart russischer Heiligkeit, Manz, München 1958.

3 Marie-Eugène-Melchior de Vogüé (1848–1910), francouzský literát, diplomat a politik. Svým dílem seznámil francouzského čtenáře s ruskou literaturou.

4 VOGÜÉ, E.-M. DE, Les morts qui parlent, Nelson, Paris 1910; česky Mrtví mluví, Zemědělské knihkupectví A. Neubert, Praha 1926.

5 SOLOVJOV, V.S., L’idée russe, Perrin, Paris 1888, s. 6.

6 SOLOVJOV, V.S., Россия и Вселенская Церковь, A. I. Mamontov, Moskva 1911, s. 92; francouzsky La Russie et l’Église Universelle, Librairie Stock, Paris 1922, s. 14.

7 SOLOVJOV, V.S., Россия и Вселенская Церковь, A. I. Mamontov, Moskva 1911, s. 92–93; francouzsky La Russie et l’Église Universelle, Librairie Stock, Paris 1922, s. 14–15.

8 Anton Vladimirovič Kartašev (1875–1960), ruský teolog, církevní historik, docent Petrohradské duchovní akademie, profesor na Sorbonně, poslední oberprokurátor (nejvyšší státní úředník spravující záležitosti pravoslavné církve a hlava Nejsvětějšího synodu v Rusku), v emigraci ideolog „neprimirivosti“ (silně antikomunistického politického postoje v emigraci).

9 Gal 3,27.

10 1Petr 2,9; KARTAŠEV, A.V., Православие и Россия, in VERCHOVSKOJ, S.S. (ed.), Православие в жизни, Izdatělstvo imeni Čechova, New York 1953, s. 192.

11 SCHULTZE, B., Profetismo e messianismo religioso russo. Essenza, origini e rappresentanti principali, in OCP 22 (1956), s. 172–197.

12 DOSTOJEVSKIJ, F.M., Дневник писателя, in Полное собрание сочинений в 30 томах, XXVI, Nauka, Leningrad 1984, s. 85; česky Deník spisovatele, II, Odeon, Praha 1977, s. 407.

13 KARTAŠEV, A.V., Православие и Россия, in VERCHOVSKOJ, S.S. (ed.), Православие в жизни, Izdatělstvo imeni Čechova, New York 1953, s. 203.

14 Fjodor Ivanovič Ťutčev (1803–1873), ruský romantický básník a diplomat.

15 KARTAŠEV, A.V., Православие и Россия, in VERCHOVSKOJ, S.S. (ed.), Православие в жизни, Izdatělstvo imeni Čechova, New York 1953, s. 203.

16 1Jan 5,10.

1. Strastotěrpci – ruští mučedníci[17]

Utrpení a smrt Páně se prvním křesťanům jeví jako nejvyšší a nejhodnověrnější výklad svatosti. S pohnutím čteme, když sv. Ignác z Antiochie tvrdí, že pouze mučednictví ho může proměnit v pravého učedníka božského Mistra.[18] Z tohoto důvodu to obyčejně jsou právě mučedníci, kteří otevírají průvod světců v dějinách určitého křesťanského národa. První kanonizovaní světci v Kyjevské Rusi se ve slovanském jazyce nazývají strastotěrpci, doslova ti, „kdo vytrpěli umučení“.

Často se tvrdí, že jsme zde před novým typem svatosti, který je typicky ruský a liší se od svatosti prvních mučedníků. Je si totiž třeba uvědomit, že Rus přijala křest na konci 10. století,[19] takže historické okolnosti již nebyly takové, aby věřícím v Krista nabídly tolik příležitostí k násilné smrti kvůli vyznání víry. Pohanská náboženství u Slovanů nebyla dostatečně organizovaná, aby se silou vzepřela novému křesťanskému myšlení. Navíc by takováto opozice v kulturně-politickém kontextu Evropy té doby byla anachronismem.

Přesto nová pole, do kterých bylo evangelium zaseto, musela zkrápět krev. Podívejme se na to, jak se křesťanství v Rusku rozvíjelo. Sv. Vladimír,[20] první křesťanský kníže Kyjevské Rusi, zemřel v roce 1015. Protože v hlavním městě zrovna nebyl přítomný nejstarší syn Jaroslav,[21] Vladimírův další syn Svjatopolk využil situace, aby uzurpoval trůn. Aby se zbavil dalších možných uchazečů o trůn, nechal zabít mladšího bratra Borise, když se vrátil z boje, poté bratra Gleba,[22] který byl ještě chlapcem, a nakonec i bratra Svjatoslava.[23] Rok poté byl však bratrovrah svržen Jaroslavem a po dvou dalších porážkách zemřel na neznámém místě.

Úcta ke sv. Borisi a Glebovi byla ustanovena již pět let po jejich smrti. Jaroslav zvaný Moudrý jejich ostatky umístil do chrámu Bazila Velikého (Васильевский храм) ve Vyšhorodě, nedaleko Kyjeva.[24] Byl jim určen svátek v kalendáři a k jejich poctě bylo složeno oficium. Jejich kult byl převzat také římskou církví.[25] Ale jejich kanonizace klade řadu teologických otázek. Je na první pohled nápadné, jak jsou vnější skutečnosti nedostatečné, aby u nich vedly k úctě prokazované světcům. Podle instrukcí Benedikta XIV. O blahořečení služebníků Božích a kanonizaci blahoslavených[26] se v podobných případech násilné smrti musí pozorně zkoumat záměr pronásledovatele. A ze strany pronásledovaného musí být smrt svobodně přijata pro víru v Krista nebo pro ctnost, která se k Bohu bezprostředně vztahuje.

Jak je vidno, papež nechává otázku mučednictví otevřenou širší interpretaci, přesto jeho záměrem je omezit titul mučedníka na případy zcela zjevné. Sám odkazuje na zajímavý případ blahoslavené Kamily Gentili, zabité v roce 1468 svým manželem, protože mluvila se svojí matkou. Benedikt XIV. objasňuje, že osobně není proti tomu, aby byla uctívána jako mučednice. Přikázání Boží přikazuje lásku k rodičům. Blahoslavená tedy z úcty k tomuto Božímu přikázání nedbala na výhrůžky manžela, a tak strpěla nespravedlivou smrt z důvodu víry. Je nesporné, že tím, že taková smrt je dokonalým napodobením Kristova utrpení, působí účinky posvěcení, které jsou rovny křtu.

Je velice zajímavé sledovat, jak se podobná úvaha shoduje se starodávným životopisem sv. Borise a Gleba[27] v úpravě mnicha Nestora.[28] Boris je představen jako mladý a zdatný válečník, který přijímá smrt dobrovolně, dalo by se říci téměř pasivně. Ten, který porazil barbarské Pečeněhy,[29] se rozloučil se svými vojsky a zřekl se obrany slovy: „Ať se nestane, abych vztáhl ruku na bratra, a nadto na toho, který je starší než já a kterého mám mít za otce!“ Ctí tedy rodinnou zbožnost více než svůj vlastní život. Jiný životopisec, mnich Jakub Černorizec,[30] podtrhuje, že jeho hrdina se spontánně nabídne vrahům jako beránek, který pláče: „Přistupte, bratři, a dokončete svou službu. A budiž pokoj mému bratru i vám, bratři.“

Dalším motivem, který je možno ve prospěch těchto svatých vyzdvihnout, je asketické zřeknutí se světa, přesvědčení – tak silně slovanskou spiritualitou zdůrazňované – o marnosti a neužitečnosti všeho, co pomíjí, i kdyby to byl otcovský trůn. Boris během noci, v níž sám před smrtí bdí, medituje: „Všechno je marnost. (…) Není jiná pomoc než v dobrých skutcích, pravé víře a upřímné lásce.“

Nakonec obraz Krista na kříži Borise inspiruje k této modlitbě: „Pane Ježíši Kriste, ty, který ses objevil na zemi v této lidské podobě a kterýs z vlastní vůle dopustil, aby tě přibili na kříž, a přijal smrt za naše hříchy, učiň, ať jsem i já hoden přijmout smrt. (…) Pane, suď mezi mnou a mým bratrem. A nepočítej jim to, Pane, za hřích. (…) Sláva tobě, nejštědřejší Dárce života, žes mě učinil hodným činu svatých mučedníků!“

Když to vše zvážíme z tohoto hlediska, sv. Boris podle přesvědčení hagiografa umírá čistě z důvodů náboženských, i když ze strany jeho pronásledovatelů se jedná o politický zločin. Ale v prvotních životopisech se vždy věří, že pronásledovatelé jsou poháněni ďáblem. Není tedy zcela správné, jestliže se tvrdí, že strastotěrpci tvoří nový typ svatosti. Patří ke skupině mučedníků, přičemž jejich mučednictví je specifické.

Otázka je ale mnohem delikátnější v případě sv. Gleba, protože se jedná o chlapce dětského věku. Jeho smrt je vylíčena s krutým realismem. Dítě prosí své vrahy, aby ho ušetřili: „Nevyžínejte mě z tohoto života. (…) Smilujte se nad mým mládím, smilujte se, pánové moji! Vy buďte mými pány a já budu vaším otrokem.“ Tento pláč dítěte, které naříká, že ho „zabíjejí a ono neví proč“, podnítil lidovou zbožnost, která následně neváhala uctívat další nevinné děti, oběti násilné smrti.

Ze stejného důvodu byl po své smrti v Ugliči kanonizován carevič Dimitrij († 1591), syn Ivana Hrozného. Na Sibiři byl rovněž uctíván jistý Vasilij Mangazejský,[31] zabitý v roce 1602 jedním obchodníkem, který ho marně popouzel k neřesti proti přirozenosti. A ještě Jan Ugličský,[32] zabitý v šesti letech dělníkem svého otce († 1663), a Gabriel ze Slucka[33] v Bělorusku († 1690), snad oběť rituální vraždy připisované místnímu židovskému obyvatelstvu.

Také latinská církev uctívá zemřelé děti pro Krista. Klasickým příkladem jsou svatá betlémská neviňátka, u kterých sv. Tomáš Akvinský nemůže dosvědčit samostatné rozhodnutí vůle, a tím vylučuje, že by si svatozář zasloužily vědomým bojem.[34] Zde je však andělský doktor přísnější než jiní. Jestliže smrt pro Krista je rovná křtu, toto posvěcení prostřednictvím krve nesmí od jednotlivce vyžadovat větší předpoklady než ty, které jsou požadovány pro křest, který očišťuje duše maličkých i bez jejich vědomé účasti.

Ale jádrem otázky vždy zůstává, jak určit, co přesně je smrt pro Krista. Na Západě se ukazuje tendence posuzovat věc velmi přísně, případ od případu, zkoumat vnitřní pohnutky pro mučednictví a záměr pronásledovatelů. Slovanské cítění má naproti tomu mnohem širší souvislosti. Hovoří se o tom, že na Východě se potkáváme s mystikou smrti. „U nás každý venkovan umírá, jako by konal obřad,“[35] píše Turgeněv.[36] Posvěcující síla tohoto obřadu se považuje za očišťování duše pro ty, kdo nekladou odpor. Duše vystupuje jako „z očistné lázně, která očišťuje oběti od všech hříchů a od veškeré poskvrny“,[37] jak čteme v životě svatého knížete Andreje Bogoljubského.[38]

Když hovoříme o smrti, myslíme tím také na utrpení obecně. „Rus,“ píše Kologrivov, „je již od přirozenosti navyklý na utrpení a křesťanství nečiní nic jiného, než sublimuje tento zvyk či ctnost a ukazuje jej ve šťastné budoucnosti jako obdivuhodnou proměnu utrpení.“[39] Ve skutečnosti jsou dějiny slovanských národů křížovou cestou posetou krvavými událostmi. Utrpení, abychom použili výrazu básníka Někrasova,[40] zde přetéká velkými přívaly, ještě většími, než jsou příboje Volhy v období jara:

Ach ty Volho! Tak povodní jarní

naše políčka nezaplavíš,

jako národní zármutek marný

plní zem naši … zdali to víš?

Sten zní všude, kde ty jsi, můj lide![41]

Ruští myslitelé se vždy pozastavují, aby ukázali pravý smysl utrpení, smrti, snášení násilí. Činí tak například Pasternak,[42] když v posledních řádcích svého Doktora Živaga píše ve verších:

Srdce je žalem k smrti vysíleno,

postůjte zde a bděte se mnou. Bdím.

Však v knize života jsou nedotčené

poslední listy. Nejsvětější daň

je vtělena v nich řeč a do písmene.

Co psáno, splň se. Amen. Tak se staň.[43]

Utrpení je velká síla, protože posvěcuje nejen nevinné, ale také ty, kteří hřeší – kteří sice ztratili směr života, ale umí to rovněž uznat. Hojně se stává, že nejslabší národy, utlačované svými mocnými utiskovateli, vynášejí své národní mučednictví. Jsou přesvědčeni, že trpí bez jakékoli viny. Rusové ale mají dostatečné důvody k tomu, aby se nepovažovali za ty, kdo se cítí být bez viny. Podobně jako židé ve Starém zákoně i oni věří, že existuje těsná spojitost mezi trestem a přečinem, který mu předchází, ale že ten nikdy není neodpustitelný. Zločin a trest je titul Dostojevského románu, který se zabývá právě touto tematikou. Čteme v něm tato slova: „Nu, utrpení je také prospěšná věc. (…) Utrpení je veliká věc, (…) v utrpení je idea.“[44] Jeho prostřednictvím je vše odčiněno.

Vyprávění, utrpení a pochvala svatých mučedníků Borise a Gleba od neznámého autora (konec 11. stol.)[45]

Když již minulo mnoho dní, takže dny Vladimírovy byly sečteny, bylo to dvacet osm let po jeho svatém křtu, upadl do těžké nemoci. V téže době přišel Boris z Rostova, neboť oním směrem táhli Pečeněhové opět na Rus. Vladimír byl jat velkým zármutkem, že nemůže proti nim vytáhnout, a velice truchlil. A povolal Borise, kterému bylo při svatém křtu dáno jméno Roman, blahoslaveného a velmi poslušného, a svěřil do jeho rukou četná vojska a poslal ho proti bezbožným Pečeněhům. On vstav šel s radostí, řka: „Jsem připraven před tvýma očima učinit, co přikazuje touha tvého srdce.“ O takových praví autor Přísloví: „Byl jsem syn poslušný svého otce a milý před tváří své matky.“[46] Když pak odešel a nenalezl své protivníky, vrátil se zpět.

A tu k němu přišel posel a oznámil mu otcovu smrt: že jeho otec Vasilij – tímto jménem byl nazván při svatém křtu – odešel na onen svět, a jak Svjatopolk utajil smrt svého otce, a jak v noci v Berestově[47] udělali otvor v podlaze a zavinuli ho do koberce a po provazech ho spustili na zem, jak ho převezli na saních a vystavili v chrámě svaté Bohorodičky.

Když to svatý Boris uslyšel, začal omdlévat a celá jeho tvář se zalila slzami. A rozplývaje se v slzách a nemoha mluvit, začal takto promlouvat ve svém srdci.: „Běda mi, světlo mých očí, jase a záři mé tváře, svěžesti mého mládí, karateli mé nedokonalosti! Běda mi, otče a pane můj! Ke komu se budu utíkat, ke komu budu vzhlížet? Kde budu nasycen tak dobrým učením a povzbuzováním tvé moudrosti? Běda mi, běda mi! Jak to, žes odešlo, mé světlo, když jsem tu nebyl? Kéž bych byl alespoň sám tvé ctihodné tělo vlastníma rukama zavinul a odevzdal hrobu! Ale to jsem ani neměl v rukou mužnou krásu tvého těla, ani jsem nebyl shledán hodným, abych políbil tvé dobrotivé šediny! Avšak vzpomeň na mne, blahoslavenče, ve svém pokoji! Mé srdce hoří, duše mi mate rozum, a nevím ke komu se obrátit a komu vyjevit tento hořký zármutek. Snad bratrovi, kterého bych měl mít místo otce? Ale ten, jak se domnívám, se stará o marnosti tohoto světa a pomýšlí na mé zabití. A jestliže prolije mou krev a vynasnaží se mě zabít, budu mučedník. Já se nebudu protivit svému pánu, neboť je psáno: ‚Bůh se pyšným protiví, pokorným však dává milost.‘[48] A apoštol praví: ‚Kdo řekne miluji Boha, a nenávidí svého bratra je lhář.‘[49] A opět: ‚V lásce není bázně, dokonalá láska vyhání strach pryč.‘[50] Co proto řeknu a co učiním? Hle, půjdu k svému bratru a řeknu: ‚Ty mi buď otcem, ty mi buď bratrem a představeným. Co mi přikazuješ, můj pane?‘“

Svjatopolk pak sídlil po otci v Kyjevě. I pozvav Kyjevany, dal jim mnoho darů a propustil je. Poslal pak k Borisovi, řka: „Bratře, chci s tebou žít v lásce, a k tomu, co ti dal otec, ti přidám.“ Pravil to lstivě, a ne popravdě. Přišed v noci tajně do Vyšhorodu[51], pozvav Puťšu a vyšhorodské muže a řekl jim: „Řekněte mi popravdě, chováte ke mně přátelství?“ Puťša řekl: „Všichni jsme s to položit za tebe hlavu.“

Když ďábel, který od počátku nenávidí dobrého člověka, viděl, že svatý Boris složil veškerou svou naději na Boha, začal vyvíjet větší úsilí. A shledav, že jako kdysi Kain, tak i Svjatopolk plane po bratrovraždě, že je druhým Kainem, zmocnil se jeho mysli, aby zabil všechny následníky svého otce, a tak sám získal celou vládu. Tehdy bídný, třikrát prokletý Svjatopolk k sobě pozval rádce všeho zla a osnovatele veškeré nepravosti, otevřel nečistá ústa a vypustil zlá slova, řka Puťšově družině: „Jestliže jste tedy slíbili, že za mne položíte hlavu, bratři moji, jděte tajně, a až najdete mého bratra Borise, vyhlédněte příhodnou dobu a zabijte ho.“ A slíbili mu, že to učiní. O takových zajisté řekl prorok: „Jsou rychlí k tomu, aby prolili krev nespravedlivě. Ti totiž se zaslibují krvi a sklízejí zlo. Jejich cesty přinášejí nepravost, hanebností ovíjejí svou duši.“[52]

Když se blahoslavený Boris vrátil a rozbil tábor na Altě,[53] řekli mu druhové: „Pojď usednout na otcův stolec v Kyjevě! Hle, všechna vojska jsou v tvých rukou!“ On však odpověděl: „Ať se nestane, abych vztáhl ruku na bratra, a nadto na toho, který je starší než já a kterého mám mít za otce!“ Když to vojsko uslyšelo, odešli od něho; a zůstal sám, jen se svými služebníky.

A byl o dni sobotním v úzkosti a zármutku a srdce měl sklíčené. A vešed do svého stanu, plakal; v zkroušenosti s duší radostnou však horlivě volal: „Mými slzami nepohrdni, Pane! A protože v tebe doufám, ať se mi s tvými služebníky dostane podílu a dědictví se všemi tvými svatými! Neboť ty jsi milosrdný a tobě vzdáváme chválu na věky, amen.“[54]

I myslel na umučení a smrt svatého mučedníka Nikity[55] i svatého Václava,[56] jenž byl zabit podobně, a jak vrahem svaté Barbory[57] byl vlastní otec, a myslel na slova moudrého Šalamouna: „Spravedliví budou žít navěky a obdrží mzdu od Hospodina a Nejvyšší bude o ně pečovat.“[58] A jenom z těchto slov se těšil a radoval.

Potom nastal večer. I rozkázal, aby zpívali nešpory; a sám vešel do stanu a začal se modlit večerní modlitbu, s hořkými slzami a hojným vzdycháním a mnohým sténáním. Potom se uložil ke spánku; a odpočíval v neustálém přemýšlení a silném, těžkém a strašlivém zármutku nad tím, jakému utrpení má být podroben, jak má dotrpět a dokonat běh života a zachovat víru,[59] aby z ruky Vševládnoucího dostal uchystanou korunu.

A když se časně probudil a viděl, že je čas svítání – bylo to ve svatou neděli – řekl svému knězi: „Vstaň a začni jitřní.“ Sám pak se obul a umyl si obličej a počal se modlit k Pánu Bohu. A ti, kteří byli posláni od Svjatopolka, přišli na Altu v noci. I přistoupili blíž a uslyšeli hlas blahoslaveného mučedníka, jak zpívá žalmy k jitřní. Ten již také měl zprávu, že bude zabit. I začal zpívat: „Pane, proč se rozmnožili ti, kteří mě utiskují? Mnozí povstali proti mně.“[60] A ostatní žalmy až do konce. A začal zpívat z žalmů: „Obstoupilo mě množství psů a obchvacují mě býkové tuční.“[61] A opět: „Pane Bože můj, v tebe jsem doufal, zachraň mě.“ A nato kánon. A když skončil jitřní, počal se modlit, hledě na ikonu Páně, a pravil: „Pane Ježíši Kriste, ty, který ses objevil na zemi v této lidské podobě a kterýs z vlastní vůle dopustil, aby tě přibili na kříž, a přijal smrt za naše hříchy, učiň, ať jsem i já hoden přijmout smrt.“ A když uslyšel kolem stanu zlý šepot, roztřásl se a začal ze svých očí prolévat slzy. A říkal: „Sláva tobě, Pane, za všechno, za to, žes mě učinil hodným přijmout pro závist nepřítele tuto hořkou smrt a všechno vytrpět pro lásku k tvému slovu. Nezatoužil jsem získat sám sebe, pro sebe jsem nechtěl nic, podle Apoštola: ‚Láska všechno strpí, všemu věří, nehledá nic pro sebe…‘[62] A opět: ‚V lásce není bázně, ale láska dokonalá ven vyhání bázeň.‘[63] Proto je, pane, duše má ve tvých rukou ustavičně, neboť na tvůj zákon jsem nezapomněl, protože tak se zalíbilo Hospodinu.“

I spatřili to jeho kněz i mládenec, který mu sloužil. A když viděli, jak je jejich plán skleslý a jak velice se utápí v zármutku, velice se rozplakali a pravili: „Jak jsi byl plný dobroty, milý a drahý náš pane, že jsi se pro lásku Kristovu nechtěl postavit na odpor, ačkoliv jsi měl v rukou tolik vojska!“ A když to řekli, rozlítostnili se.

A v tom spatřili lesk zbraní těch, kteří běželi ke stanu, a meče obnažené. A ctihodné a přemilostné tělo svatého a blaženého Kristova mučedníka Borise bylo bez milosti probodeno; probodli ho kopím bídáci Puťša, Talec, Jelovič a Ljaško. A když to uviděl jeho služebník, vrhl se k tělu blahoslaveného, řka: „Neopustím tě, můj drahý pane. Kde uvadá krása tvého těla, tam ať i já jsem hoden skončit svůj život!“ A ten byl rodem Uher, a jmenoval se Georgij; a Boris mu dal kdysi zlatou hřivnu a miloval ho nesmírně. A tam ho probodli. A jak byl raněn, vyskočil chvatně ze stanu a začal mluvit okolostojícím: „Co tu stojíte a díváte se? Přistupte a učiňme, co nám bylo přikázáno!“ Když to blahoslavený slyšel, začal je prosit a přemlouvat řka: „Bratři moji milí a milovaní, dopřejte mi trochu času, ať se alespoň pomodlím k svému Bohu.“ A pohlédnuv se slzami na nebe a hořce povzdechnuv, začal se modlit těmito slovy: „Pane Bože můj, nejvýš slitovný a milostivý a přelaskavý, budiž pochválen, žes mě učinil hodným uniknout lsti tohoto šalebného života. Sláva tobě, nejštědřejší Dárce života, žes mě učinil hodným činu svatých mučedníků! Sláva tobě, Vládce a Milovníku lidí, jenžs mě učinil hodným naplnit touhu mého srdce! Sláva tobě, Kriste, a tvému hojnému milosrdenství! Neboť tys uvedl mé nohy na cestu spravedlnosti a míru, aby neomylně kráčely k tobě. Pohlédni z výše své svatosti a viz bolest mého srdce, kterou mi způsobil můj sourozenec! Neboť pro tebe jsem v tento den usmrcován, mají mne za dobytče k porážce.[64] Víš, Pane můj, že se neprotivím ani neříkám nic proti nikomu. Ačkoliv mám v rukou všechna vojska svého otce a všechny, které můj otec miloval, nic jsem proti svému bratrovi nezamýšlel. On však, jak jen mohl, pozdvihl se proti mně. Kdyby mě pohaněl nepřítel, strpěl bych to. Kdyby se nade mnou vypínal někdo, kdo mě nenávidí, skryl bych se.[65] Viz tedy, Pane, a suď mezi mnou a mým bratrem. A nepočítej jim to, Pane, za hřích,[66] ale přijmi mou duši do svého pokoje. Amen.“

A pohlédnuv na ně očima lítostivýma a s tváří skloněnou, všechen zalit slzami řekl: „Přistupte, bratři, a dokončete svou službu. A budiž pokoj mému bratru i vám, bratři.“

A ti, kdo slyšeli jeho slova, nemohli pro slzy říci ani slova, pro strach a hořký zármutek a množství slz. Ale s hořkými vzdechy žalostně říkali – a plakali a každý sténal ve své duši: „Běda nám, kníže náš milý a drahý a blahoslavený! Vůdce slepých, roucho nahých, berlo starců, učiteli nepoučených. Kdo všechno toto vypoví! Vždyť nezatoužil po slávě tohoto světa, nezatoužil veselit se s ctihodnými velmoži, nezatoužil po velikosti tohoto života… Kdo by se nepodivil veliké pokoře, kdo by se nepokořil, uvidí-li jeho pokoru a uslyší-li o ní!“ A ihned zesnul, odevzdav svou duši do rukou živého Boha, 24. dne měsíce července, devátý den před kalendami srpnovými.

A tak zahynul blažený Boris. Přijal odměnu od Krista, našeho Pána se spravedlivými, vstoupil do nádvoří proroků, apoštolů a zástupu mučedníků; spočinul v lůně Abrahámově, spatřil nevýslovnou radost a zpívaje s anděly těšil se z pohledu na tváře svatých.[67]

17 KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia, s. 25–33; BEHR-SIGEL, E., Études d’hagiographie russe, in Irénikon, 12/5 (1935), s. 581–598; ŠPIDLÍK, T., Les „Strastoterpsi“ dans la spiritualité slave ou la valeur chrétienne de la souffrance, in RAM, 43 (1967), s. 453–461; Il problema della sofferenza nella spiritualità russa, in AA.VV., La sapienza della croce oggi. Atti del Congresso internazionale, Roma 13–18 ottobre 1975, II, Elledici, Torino 1976, s. 479– 485.

18 IGNÁC Z ANTIOCHIE, Epistolae Genuinae. Ad Romanos, 4,2, in Patres apostolici, I, H. Laupp, Tubingae 1901, s. 256; Ad Magnesios, 9,2, s. 238.

19 Christianizace Rusi proběhla za vlády Vladimíra I. Existují hypotézy o přítomnosti křesťanství na Kyjevské Rusi už v 9. stol. (pozn. redakce).

20 Vladimír I. Svjatoslavič (958/960–1015), světec, kníže novgorodský a kyjevský, podnítil pokřtění Rusi.

21 Jaroslav I. Moudrý (cca 978–1054), kníže kyjevský.

22 Boris a Gleb († 1015). NAZARENKO, A.V. – TURILOV, A.A. – SMIRNOVOVÁ, E.S., „Борис и Глеб“, in ПЭ 6, s. 44–60.

23 Svjatoslav Vladimirovič (982–1015), syn sv. Vladimíra, zavražděný Svjatopolkem Prokletým (cca 979–1019).

24 Na základě toho, že v chrámě byla uložena těla těchto světců, nechal Jaroslav Moudrý na místě starého svatobazilevského chrámu postavit chrám větší, který jim zasvětil (церковь святых Бориса и Глеба). Chrám byl zničen při nájezdu vojsk chána Bátú v roce 1240 (pozn. redakce).

25 Acta Sanctorum Octobris, ex Latinis et Graecis, XI, Typis Henrici Goemaere, Bruxelles 1864, s. 184–185.

26 BENEDICTUS PP. XIV, De servorum Dei beatificatione et de beatorum canonizatione, III,11–13, Longhi, Bononiae 1737.

27 ABRAMOVIČ, D.I., Жития святых мучеников Бориса и Глеба и службы им, Imperatorskaja Akaděmija Nauk, Petrograd 1916; česky VAJS, J. (ed.), Legenda o svatém Borisi a Glěbovi, Marie Rosa Junová, Tasov 1947.

28 Nestor (cca 1056–1114), mnich Kyjevsko-pečerské lávry, kronikář, je považován za autora letopisu Повесть временных лет.

29 Byzantští historici takto nazývají Skyty, kteří v 11. stol. často vnikali do říše (pozn. redakce).

30 Jakub Černorizec (11. stol.), jsou mu připisovány texty o sv. Vladimírovi, Borisi a Glebovi a Izjaslavovi z druhé poloviny 11. stol.

31 Vasilij Mangazejský (1588–1602), světec, sibiřský prvomučedník.

32 Jan Ugličský/Čepolosov (1657–1663), světec, mučedník.

33 Gabriel Zabludovský (1684–1690), světec, mučedník. CHARKEVIČ, J. – ČEREPICA, V.N. – ŠEŠKO, A.V., „Гавриил“, in ПЭ 10, s. 200–202; VIRGULIN, S., „Gabriele di Bambino“, in BSSO 1, sl. 950.

34 TOMÁŠ AKVINSKÝ, Summa theologiae, II–II q.124 a.1 ad 1.

35 TURGENĚV, I.S., Смерть, in Полное собрание сочинений и писем в тридцати томах, III, Записки охотника, Nauka, Moskva 1979, s. 200; česky Lovcovy zápisky, Lidové nakladatelství, Praha 1976, s. 228.

36 Ivan Sergejevič Turgeněv (1818–1883), ruský spisovatel a básník.

37 KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia, s. 32.

38 Andrej Bogoljubský (cca 1111–1174), světec, vladimirský velkokníže. NAZARENKO, A.V. – SAMOLJOVOVÁ, T.E., „Андрей Юрьевич Боголюбский“, in ПЭ 2, s. 393–398; JEŽEK, V., „Bogoljubskij, Andrej, svatý kníže“, in ESKV, s. 171–172.

39 KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia, s. 12.

40 Nikolaj Alexejevič Někrasov (1821–1878), ruský básník.

41 NĚKRASOV, N.A., Размышления у парадного подъезда. Стихотворения, Azbuka, Sankt-Petěrburg 2007, s. 98; česky Úvahy u honosného průčelí, in Básně, Odeon, Praha 1969, s. 134.

42 Boris Leonidovič Pasternak (1890–1960), spisovatel a básník, pronásledován komunistickým režimem, nositel Nobelovy ceny za literaturu z roku 1958.

43 PASTERNAK, B.L., Doktor Živago, Lidové nakladatelství, Praha 1990, s. 533–534; italsky Il dottor Zivago, Feltrinelli, Milano 1958, s. 709.

44 DOSTOJEVSKIJ, F.M., Zločin a trest, Academia, Praha 2004, s. 408, 410.

45 Citováno z knihy Staroslověnské legendy českého původu, přeložili Emilie Bláhová a Václav Konzal, Vyšehrad, Praha 1976, s. 364–369. ABRAMOVIČ, D.I., Жития святых мучеников Бориса и Глеба, s. 28–36; německy BENZ, E. (ed.), Russische Heiligenlegenden, Die Waage, Zürich 1953, s. 55–63.

46 Srv. Př 4,3.

47 Dvorec knížete nedaleko Kyjeva (pozn. redakce).

48 Jak 4,6.

49 1Jan 4,20.

50 1Jan 4,18.

51 Severně od Kyjeva, na pravé straně Dněpru.

52 Iz 59,7–8.

53 Přítok Dněpru z pravé strany.

54 Ze svaté liturgie sv. Jana Zlatoústého (pozn. redakce).

55 Pravděpodobně sv. Nikity Gótského († 372), který hájil pravověří proti arianismu a byl umučen za gótského krále Atanaricha (pozn. redakce).

56 Sv. Václav († 935), český kníže; srv. BSS 9, s. 888n; 12, s. 991n.

57 Sv. Barbora z Nikomédie († 306), panna a mučednice; srv. BSS 3, s. 760n.

58 Mdr 5,15.

59 Srv. 2Tim 4,7.

60 Žl 3,2.

61 Žl 22,13.17.

62 1Kor 13,5.7.

63 1Jan 4,18.

64 Srv. Žl 44,23.

65 Srv. Žl 55,13.

66 Srv. Sk 7,60.

67 Z pohřební liturgie (pozn. redakce).

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

5. „Thébaida severu“[224]

Říká se, že tajemství náboženského nadšení spočívá především v pevné vůli umět vždy začít znovu. Tolikrát jsme již v dějinách všeobecné církve viděli padnout starobylé řády, slavné fundace. Vidíme však i to, jak staré instituce náhle rozkvétají nebo nové vznikají. Vnější okolnosti na tom mají významný podíl, protože ověřují trvalou životnost víry.

Mnišský život, započatý v Kyjevské Rusi, následoval úpadek tohoto státu po dobytí Tatary (1240). Nový náboženský život musel rozkvést od počátku 14. století ještě v panenských lesích ruského severu. Důvody tohoto exodu jsou zčásti dány vnějšími okolnostmi (život ve městech se od té doby, kdy Tataři podnikali pravidelné nájezdy, stal méně jistý a bezpečný), zčásti byly řádu duchovního. Mnich je samotář. Samota je jediné blahoslavenství mnicha, jak tvrdí kartuziáni. Na Východě po Bazilovi Velikém převládl cenobitismus. Viděli jsme, s jakým nadšením se jej sv. Teodosij snažil uvést do Kyjevsko-pečerské lávry. Z druhé strany, poustevnictví nebylo nikdy zcela zatlačeno. Církevní a státní zákony se snažily omezit excesy a rizika, neměly však v úmyslu bránit tomuto způsobu života – být sám s Bohem –, považovanému za vrchol dokonalosti.

Poušť, podle slov sv. Jeronýma,[225] je zaslíbenou zemí, která dává vzejít Kristovým květům. Kolik chvály pouště nalezneme na křesťanském Východě![226] Rusko, stejně jako ostatní evropské země na Západě, nemělo pouštní oblasti, zato mělo hluboké, neproniknutelné a neobývané lesy, také zpívající svůj odvěký hymnus, kde nic nebránilo zůstat tváří v tvář Stvořiteli. Větší část ruských světců 14. a počátku 15. století jsou poustevníky (отцы пустынники). Hnutí samotné začalo současně na více místech a vedlo k založení několika center mnišského života.

Za iniciátora a mistra všech těchto center je považován sv. Sergej Radoněžský (1314?–1391), ne proto, že by byl první nebo jediný, ale protože bezpochyby může být považován za jednu z největších duchovních autorit své doby. Je tomu tak také proto, že se nám zachoval výstižný životopis napsaný jeho žákem Epifanijem Moudrým.[227] Jeho útěk od společnosti do lesa byl výrazně ovlivněn planoucí touhou napodobit Antonína Velikého,[228] Pavla a ostatní pouštní otce. Lesy, které se rozkládaly až k Radoněži, malé osadě v moskevské oblasti, zvaly mladíka k modlitbě a kontemplaci. Ale až po smrti svých rodičů mohl svůj sen uskutečnit. Čtrnáct kilometrů od Radoněže nebylo příliš daleko, navíc tam vedla dobrá cesta, ale v panenském lese bylo pro jeho život všeho dostatek, takže mladík mohl zůstat v absolutní samotě. Je pravda, že začal společně s bratrem Štěpánem,[229] ale ten nebyl s to snášet tvrdý způsob života, a proto brzo odešel.

Odvahy pro takový život bylo třeba také v Egyptě. Nebyly to pouze omezené prostředky k životu, co nahánělo obavy a strach; poušť v krajině faraónů byla místem, kde se pohřbívali mrtví, aby se ušetřila úrodná půda. Starověká Thébaida a údolí hrobů faraónů byly v představách prostého lidu místy obývanými démony. Křesťanští poustevníci, velmi prostí lidé, jako ostatní věřili na přebývání démonů. Ale protože byli silní ve víře, dobrovolně pobývali právě na těchto místech, která byla považována za opanovaná zlými duchy. Sv. Antonín šel do srdce pouště s jasným cílem je zdolat a potřít.

Podobně život sv. Sergeje hovoří o mnoha ďábelských silách, které narušovaly jeho modlitbu a snažily se ho vyhnat z místa zvoleného pro kontemplaci. Sv. Antonín, opat, bývá zobrazován, jak ho obklopuje dravá zvěř (proto se stal jejím ochráncem): byli to však ďáblové, kteří se za těmito tlamami divokých zvířat skrývali. V lesích ruského severu nebylo zapotřebí ďábla osobně; stačilo, když se poustevníkovi ukázal medvěd nebo smečka vlků, kteří celou noc vyli, navíc celí hladoví zničili zahrádku kolem malého domku. V každém případě psychologický dopad byl stejný: malomyslnost, smutek, strach a obava. Bojovat proti tomuto démonu je podle nauky východních otců nejtěžší askeze.[230]

Sergej z tohoto zápasu vyšel vítězně. Když se sv. Antonín naučil rozlišovat a vítězit nad démony, stal se duchovním otcem ostatních mnichů. O Sergejovi hovoří po jeho vítězství životopis jednoduše: „Nemůže se skrýt město položené na hoře.“[231] Rozšířila se pověst o tomto podivuhodném poustevníkovi a čtrnáct kilometrů od Radoněže a padesát čtyři od Moskvy najednou byla vzdálenost snadno překonatelná. Přišly první nadšené duše, plné touhy mít na tomto životě podíl. To byly počátky kláštera založeného sv. Sergejem při kostelíku zasvěceném Nejsvětější Trojici, který se později rozrostl v dnešní slavnou Trojicko-sergijevskou lávru (Троице-Сергиева Лавра) s pravoslavnou akademií v Sergijevském Posadu[232] a stal se cílem nesčetných poutníků.

V jistém smyslu se opakuje příběh sv. Teodosije Pečerského. Roste počet mnichů, ale s tím rostou i starosti. Démon smutku vznikající v samotě je přemáhán úryvky Písma a pravidlem modlitby. Ale aby uklidnil bouřící se duše spolubratří mnichů, kteří zůstali jeden či dva dny bez jídla, protože svatý představený nedovolil, aby šli žebrat mimo klášter, poznal, že je třeba vnějších pravidel. A tak uvedl do kláštera, podobně jako kdysi Teodosij v Kyjevsko-pečerské lávře, cenobitskou řeholi studitů.

Sergejovi se ale nikdy nepodařilo přijmout tuto svoji novou odpovědnost igumena s takovým nadšením jako Teodosijovi. Uměl „pracovat za dva“, uměl zhotovit hračky pro děti v okolí, ale nebyl schopen nikoho potrestat ani někoho odsoudit, jak o tom svědčí jeho žák a životopisec. Zato vykonal mnohé zázraky. Silou modlitby nechal vytrysknout pramen, uzdravoval přátele na dálku, byl viditelně obsluhován anděly během liturgie, když žehnal, viděli z jeho rukou vyjít záři jako plamen. Nebál se o budoucnost svého kláštera, protože měl vidění, jak se ve třpytícím paprsku z nebe třepotá množství krásných ptáčků, kteří poletují kolem jeho kláštera. A nakonec se mu ukázala sama Panna Maria se dvěma apoštoly, Petrem a Janem, aby ho ujistila: „Neděs se, vyvolenče můj, přišla jsem tě navštívit. Byla vyslyšena tvá modlitba za žáky, za něž se modlíš, stejně jako za klášter. Už netruchli, neboť od nynějška bude mít klášter hojnost všeho; nejen za tvého života, ale i poté, co odejdeš k Pánu, neopustím tvůj klášter a budu mu dávat vše potřebné a budu jej chránit.“[233]

Mystik takového druhu přirozeně musel být ctěn jako světec ihned po své smrti. Jeho jméno, vnesené do slovanských liturgických knih tištěných v Římě, je uznávané také v římské církvi. Jeho ostatky, po bolševické revoluci přenesené do moskevského muzea, byly znovu přeneseny do jeho kláštera[234] a vystaveny k uctívání všem poutníkům.

Trojicko-sergijevská lávra se stala centrem duchovní síly zářící navenek. Klášter se rozvětvil téměř do padesáti klášterů, které poté založily na čtyřicet dalších fundací. V období sto padesáti let vzniklo na sto osmdesát nových klášterů a počet kanonizovaných mnichů stoupl na více než sto.

Rozšíření probíhalo především dvěma směry: na jih, to znamená směrem k Moskvě, která se stala místem bohatým na kláštery na svých předměstích; a dále na sever, do lesů při Volze a do regionů za řekou. Blízko Bílého jezera vznikl klášter Cyrila Bělozerského († 1427).[235] I on byl mystikem typu Sergeje Radoněžského, ale mnohem více obdařen smyslem pro praktické věci. Zanechal po sobě model cenobitského života, který se rozšířil a byl zachováván i nadále.

Naproti tomu v komelském lese v kmenu lípy, stranou od lidí, nalezl azyl bohatý Moskvan Pavel Obnorský († 1429).[236] Ačkoli i on přijímal žáky, učení, které jim zanechal, bylo především toto: „Milujte ticho, protože je pramenem veškerých ctností.“ Ani jeho přítel a zpovědník Sergej Nuromský († 1413),[237] který přišel z hory Athos, v té době zmítané diskuzemi o palamismu, zdá se, nepřinesl žádnou zvláštní teorii o kontemplaci, ale učil svého žáka Pavla recitovat tzv. Ježíšovu modlitbu, jakýsi mnišský růženec s opakující se formulí: „Pane Ježíši Kriste, Synu Boží, smiluj se nade mnou hříšným.“[238]

Další jezero, Kubenské, mohlo svými břehy a podmanivými zálivy připomínat výběžky hory Athos. Právě zde na tyčící se skále nad vodou Řek jménem Dionýsios († 1425),[239] který přišel z hory Athos, založil klášter známý jako Spaso-kamenný klášter (Спасо-каменный монастырь), zasvěcený Proměnění Páně. Zde v roce 1453 zemřel ve věku sedmnácti let, po pěti letech řeholního života, zaozerský kníže Andrej (který přijal řeholní jméno Joasaf), jakýsi ruský Alois Gonzaga.[240]

Z města Novgorod postupně mniši pronikali až k arktickým oblastem mezi divoké Laponce. Tak začala ruská kolonizace těchto krajin. Nejpřednější stráží křesťanství a civilizace byl slavný Solovecký klášter (Соловецкий монастырь), s jejich igumeny, kteří byli mistři na získávání soli z moře a rovněž v obchodu. Na konci 16. století proměnili klášter ve vojenskou pevnost; tento klášter nikdy nepřerušil svoji činnost.[241]

Ne všechny kláštery ale byly tak rozsáhlé: velké množství klášterů bylo postaveno pro dva až šest mnichů a jen zřídkakdy dosáhly většího počtu, od sta do tří set mnichů. Ty nejmenší závisely na větších. Ty nejlepší byly cenobitské, ale těch byla menšina. V některých se rozvinula praxe idiorytmického způsobu života, který byl založen na tom, že každý mnich měl svá vlastní pravidla, svoji osobní práci a s druhými se setkával jen při slavení božské liturgie.[242]

Na severu byly kláštery bohatě dotovány a měly značné majetky, staly se centry kolonizace. Okolo klášterů vznikaly vesnice a později města. Sedlákům skutečnost, že bydlí na půdě kláštera, skýtala v době hladomorů trvalou jistotu proti hladu. Některé kláštery byly známé právě pro tento typ pomoci. Ke klášterům přináležely nemocnice, hospice pro staré, noclehárny pro hosty a také školy, v té době velmi vzácné.

Je ale také pravda, že nejhorlivější ruští mniši měli obavy z kontaktu se světem a z nebezpečí, které představoval pro jejich spojení s Bohem.

Epifanij Moudrý: Život Sergeje Radoněžského[243]

Počátek života Sergeje

Otče, požehnej! Náš svatý otec Sergej se narodil urozeným a zbožným rodičům. Jeho otec se jmenoval Cyril a matka Marie. Oba byli Božími služebníky a spravedlivými lidmi před Bohem, naplnění a zkrášlení nejrůznějšími Bohu libými ctnostmi. Bůh totiž nedopustil, aby se dítě, jež mělo v budoucnu tak zazářit, narodilo nespravedlivým rodičům, nýbrž Bůh nejprve stvořil a připravil takovéto spravedlivé rodiče a teprve až pak z nich nechal vyrůst svého služebníka. Ach, jaký to jen úctyhodný pár! Ach, jací jen svatí manželé, kteří byli rodiči takovéhoto dítěte!…

K jistému zázraku došlo již před narozením tohoto podivuhodného dítěte. Stalo se něco, nač nelze zapomenout. Když bylo dítě ještě v matčině lůně, jednou v neděli přišla jeho matka jako obvykle do kostela na svatou liturgii. Společně s dalšími ženami stála v předsálí. Když ale měl lid povstat kvůli četbě svatého evangelia a všichni lidé už mlčky stáli, aby mu naslouchali, dítě náhle zvolalo. Mnozí se tomu křiku podivili, neb to již z matčiných útrob volal budoucí veliký světec, jenž tímto zázrakem předznamenal své budoucí a ještě větší zázraky.

Pak ale znovu, na samém začátku Cherubínské písně[244] při slovech – nyní cherubíni tajemně – začalo dítě v lůně matky křičet ještě hlasitěji než poprvé. Jeho hlas bylo slyšet po celém chrámu. Matka zázračného dítěte jen ohromeně stála, zatímco ženy, které tam byly s ní, nic nechápaly a říkaly si mezi sebou: „Co jen z toho dítěte vyroste?“

Pak ale kněz zvolal: „Pozor mějme! Svaté svatým!“[245] Dítě v matčiných útrobách zakřičelo hlasitě potřetí. Jeho matka se div neskácela k zemi kvůli značnému strachu, jenž ji pojal…

Maria, matka dítěte, žila od onoho dne, kdy se ukázalo znamení v té zvláštní události v chrámu, pak až do porodu bez zvláštních potíží. Dítě ve svém lůně nosila jako nějaký nedocenitelný poklad, jako drahokam, jako zázračnou perlu a jako vyvolenou nádobu. Když ale v sobě dítě nosila, zdržovala se vší poskvrny a jakékoli nečistoty. Aby zůstala čistá, postila se, vyhýbala se veškeré těžké stravě. Maso, mléko ani ryby nejedla, nýbrž živa byla jen z chleba a zeleniny. Víno Marie vůbec nepila, zatímco namísto nejrůznějších nápojů pila jedině vodu, ale i té jen velmi málo. Častokrát, když byla sama, pokradmu vzdychala a se slzami se modlila k Bohu slovy: „Pane! Kéž spasíš mne a ochraňuj mne, svou ubohou služebnici, ale i dítě, jež nosím ve svém nitru, kéž ho spasíš a ochraňuješ! Ty, Pane, přece chráníš novorozeňata. Budiž vůle tvá, Pane! Jméno tvé nechť požehnáno jest navěky věků! Amen!“

O počátcích mnišského života[246]

Cyrilovi synové Štěpán a Petr se oženili, zatímco jeho třetí syn, svatý jinoch Bartoloměj,[247] se ženit nechtěl, neboť celou svou duší tíhnul k mnišskému životu. Právě o to častokrát prosil otce slovy: „Pane můj, propusť mne už nyní, jak jsi slíbil, abych mohl s tvým požehnáním započít mnišský život.“ Rodiče mu na to ale odpovídali: „Dítě! Posečkej trochu. Buď kvůli nám trpělivý. Jsme už staří, chudí, nemocní a nemá se o nás kdo postarat… Své přání si splníš poté, co nás uložíš do hrobu a zasypeš hlínou.“

Milostí naplněný jinoch rodičům s radostí přislíbil, že se o ně bude až do konce jejich života starat… Po jejich smrti je doprovodil na jejich poslední cestě a nechal jim zpívat zádušní zpěvy… Pak si zavolal svého mladšího bratra Petra a přenechal mu otcovo dědictví se vším, co bylo v domě rodičů potřebné pro život. Sám si nevzal nic, čímž následoval slova božského apoštola, jenž pravil: „Považuji vše za bezcenný brak, abych mohl získat Krista!“[248]

Štěpán, Bartolomějův starší bratr, nežil se svou manželkou příliš dlouho, neboť ta záhy zemřela. Zanechala po sobě dva syny, Klimenta a Ivana, přičemž Ivan se následně stal mnichem a přijal jméno Teodor.[249] Štěpán po nějaké době odešel ze světa a stal se mnichem v klášteře přesvaté Bohorodičky Ochránkyně v Choťkově.[250] Když za ním přišel svatý jinoch Bartoloměj, poprosil Štěpána, aby se společně s ním vydal hledat poustevnické místo. Štěpán slova svatého jinocha uposlechl, opustil klášter a odešel společně s ním. Prošli mnoho hlubokých hvozdů, až nakonec přišli na jedno opuštěné místo s pramenem, ležící v samém srdci divokých lesních houštin. Bratři si to místo bedlivě prohlédli a zamilovali si je, neboť je k němu přivedl Bůh. Pomodlili se a ihned vlastníma rukama začali kácet les a na svých ramenou přinášeli na zvolené místo klády. Bratři si nejprve postavili chýši s komorou na přespávání a nad ní vybudovali střechu. Potom vybudovali cely, ohradili místo pro nevelký chrám, který poté z klád postavili.

Když byla stavba chrámu dokončena a nastal čas jej posvětit, svatý jinoch Štěpánovi pověděl: „Protože jsi podle narození, tělesně, ale ještě více duchem můj starší bratr, musím tě poslouchat jako svého otce. Nyní se kromě tebe nemám o tom všem s kým poradit. Proto tě naléhavě prosím, abys mi zodpověděl mou otázku: Chrám máme již postaven a dokončen. Nastal čas jej posvětit. Pověz mi tedy, v den kterého světce se bude konat oltářní svátek našeho chrámu? Ve jménu jakého svatého jej máme posvětit?“ Štěpán Bartolomějovi odpověděl: „Nač se mne ptáš, naléháš na mne a zkoušíš mne? Sám přece znáš odpověď na svou otázku neméně než já. Otec a matka, naši rodičové, ti častokrát v naší přítomnosti říkávali: Dávej na sebe pozor, dítě! Nejsi náš syn, nýbrž jsi Boží dar. To proto, že tě Bůh vyvolil už v době, kdy tě matka nosila ve svém lůně. Dal jsi o sobě znamení ještě před svým narozením, když jsi třikrát zakřičel na celý chrám během zpěvu svaté liturgie, takže všichni lidé, kteří tam stáli a slyšeli to, se podivili, polekali a pravili: ‚Co jen z toho dítěte vyroste?!‘“ Kněží a starci, svatí mužové, však jasně pochopili a vyložili to znamení, když vyřkli tato slova: „Protože se v zázraku s novorozenětem objevilo číslo tři, znamená to, že to dítě bude učedníkem Nejsvětější Trojice, že nebude jen samo zbožně věřící, ale že shromáždí také mnoho jiných a naučí je věřit v Nejsvětější Trojici.“ Proto bys měl tento chrám posvětit ve jménu Nejsvětější Trojice. Nebude to náš výmysl, nýbrž bude to Boží přání. Bude to splnění předpovědi a volba, neboť tak tomu chtěl Pán, jehož jméno budiž požehnáno navěky!“

Když Štěpán domluvil, svatý jinoch si z hloubi srdce povzdechl a odvětil: „Ano, správně jsi pravil, pane můj. Líbí se mi tvá řeč, neb právě to jsem si přál a zamýšlel. Duše má si přeje postavit a posvětit chrám tento ve jménu Svaté Trojice. To kvůli pokoře jsem se tě tázal a Pán Bůh mne neopustil, nýbrž splnil tužbu mého srdce a nezbavil mne toho, co jsem si přál.“ Když se tedy bratři takto rozhodli, nechali biskupem chrám posvětit. Z města od metropolity kyjevského a moskevského Teognosta[251] přijeli kněží a přivezli s sebou posvátné předměty: antimension,[252] ostatky svatých mučedníků a vůbec vše potřebné k posvěcení chrámu. Chrám byl posvěcen ve jménu Nejsvětější Trojice tímto svatým metropolitou kyjevským a celé Rusi v přítomnosti velkoknížete Simeona Ivanoviče, zvaného Hrdý.[253] Domnívám se, že k této události došlo na počátku jeho knížecího panování. Správně byl ten chrám nazván jménem Nejsvětější Trojice, neboť byl postaven milostí Boha Otce, milosrdenstvím Božího Syna a s pomocí Ducha Svatého.

Poté, co vybudoval a posvětil chrám, Štěpán žil ještě nějakou dobu v pustině společně s bratrem. Postupem času si ale stále více uvědomoval, kterak je poustevnický život obtížný, skličující a tvrdý. Člověk v něm ve všem trpí nouzí a sklízí jen samé ztráty. Nemá si odkud vzít jídlo ani pití, ani nic jiného potřebného pro život. K onomu místu nevedly žádné cesty ani se tam nebylo možné nijak dopravit. Poblíž poustevny nebyly žádné vesnice, domy ani lidé, kteří by v nich žili. Ba nevedla tam ani žádná lidmi vyšlapaná pěšinka, ani tudy nikdo nechodil, žádní návštěvníci, ale kolem dokola se rozkládal jen les, neplodné houští a nehostinná pustina. Štěpán si při pohledu na ni uvědomil krajní obtížnost svého života, a tak opustil ji i svého rodného bratra…

Zázrak s chleby[254]

V samém počátku, když se pro klášter teprve místo připravovalo, neměli mniši kvůli krajní chudobě světce a samotě toho místa k dispozici ani to nejnutnější. Nedostávalo se jim chleba ani mouky, pšenice ani jakéhokoli obilí… Když však na klášter dopadá zkouška, s pokušením přichází i Boží milost…

Jeden z mnichů začal reptat, protože nikdo již dva dny nic nejedl. Rozhořčen přišel ke sv. Sergejovi a začal se mu pošklebovat: „Plesnivý chléb! Proč nemůžeme jít a chleba si vyžebrat? Následovali jsme tě, jak jsi nás učil, poslouchali tě, ale teď kvůli tomu umíráme hladem. Proto brzy ráno opustíme toto místo, půjdeme tam, kde něco k jídlu dostaneme. Už se sem nevrátíme.“

Ale ne všichni reptali podobně jako tento. Kvůli němu Sergej svolal všechny ostatní bratry. Když viděl, že jsou slabí a smutní, chtěl jejich úzkost utišit trpělivostí, pokorou a jemností. Začal je učit slovy Písma svatého ze Starého a Nového zákona…

A když Sergej domluvil, vtom někdo zaklepal na bránu. Vrátný se podíval skrze okénko a viděl, že přinesli množství potřebného jídla. Ze samé radosti ani neotevřel, rychle se otočil, přiběhl ke sv. Sergejovi a řekl mu: „Otče! Pojď požehnat těm, kteří přinesli chléb!“…

Světec vstal, modlil se, požehnal, rozlámal a rozdělil chléb mezi mnichy. Všichni jedli a nasytili se a chválili Boha za to, že je vyslyšel. Chléb byl teplý a měkký, jako je tomu u čerstvě upečeného chleba. Během jídla vnímali chuť, která jim svojí sladkostí připadala něčím mimořádná a nepoznaná, jako by chleby byly plné medu, prohnětené a promíchané s nejlepším olejem a navíc velmi zručně prokořeněné vonnými bylinami. Nikdo nedokázal plně pochopit, co se stalo a odkud se ty chleby vzaly.

O vidění anděla, který sloužil liturgii se sv. Sergejem[255]

Jednou sv. Sergej sloužil božskou liturgii společně se Štěpánem, svým rodným bratrem, a se svým příbuzným Teodorem. V chrámu se při liturgii modlil Izák, zvaný Mlčenlivý. Protože to byl muž velmi ctnostný, bylo mu dáno toto zjevení. V oltářní části chrámu ve světlém oblaku Izák spatřil čtvrtého kněze, jakéhosi vzhledem úchvatného muže, podivuhodného a tajemného, jenž byl oděn do zářivých říz a skvěl se neobyčejným světlem. Během malého vstupu[256] kráčel tento andělovi podobný úchvatný muž bezprostředně za světcem a ta zář z něj vycházející byla jasnější než slunce, takže Izák vůbec neviděl jeho obličej. Neobyčejná roucha tohoto hierarchy se zázračně blyštila. Zdálo se, že z nich prosvítá jakýsi zlatem vyšitý ornament.

Izák se zeptal vedle něj stojícího otce Makarije:[257] „Co je to za zázračné vidění, otče? Kdo je ten podivuhodný muž, kterého vidíme?“ Makarij, jenž byl rovněž poctěn viděním onoho zářícího muže, odvětil: „Nevím, dítě. To vidění je tajemné a nevysvětlitelné. Jedině, že by ten kněz snad přijel společně s knížetem?“

K tomu je ještě třeba dodat, že po skončení svaté liturgie si učedníci sv. Sergeje, kteří byli uznáni za hodné toto zázračné vidění pozorovat, zvolili vhodnou dobu a na své vidění se světce zeptali přímo. Sv. Sergej jim hodlal pravdu zatajit. Proto jim pověděl: „Ale dítka, copak zázračného jste to vlastně viděla? Božskou liturgii sloužili Štěpán, můj bratr, jeho syn Teodor a já nehodný. Žádného čtvrtého kněze jsme vedle sebe neměli.“ Učedníci ale sv. Sergeje nepustili a stále jej žádali, aby jim tu událost vysvětlil, načež jim sv. Sergej sdělil: „Ach, dítka má milovaná! Když vám to zjevil sám Pán Bůh, copak to před vámi mohu zatajit? Ten, koho jste viděli, je anděl Páně. Nejen dnes, ale vždy, když konám božskou liturgii, se mi nehodnému dostává takovéto návštěvy, takže ten anděl Páně slouží liturgii spolu se mnou. Dokud ale budu naživu, nikomu o tom vidění nic neříkejte.“

224 KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia, s. 141–162; MURAVJEV, A.N., Русская Фиваида на Севере, Sobstvennaja Jego Imperatorskogo Veličestva kanceljarija, Sankt-Petěrburg 1855.

225 Jeroným (cca 347–420), světec, křesťanský spisovatel, učitel církve.

226 ŠPIDLÍK, T., „Ermites en Orient“, in DHGE 15, Letouzey et Ané, Paris 1963, s. 766–771.

227 EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие преподобного и богоносного отца нашего Сергия чудотворца и Похвальное ему слово, написанные учеником его Епифанием Премудрым в XV веке, archimandrita Leonid (ed.), ПДПИ 58, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1885; česky Život ctihodného a bohonosného otce našeho, igumena Sergije Divotvůrce, sepsaný přemoudrým Epifanijem, in KONZAL, V. – HAUPTOVÁ, Z., (ed.), Písemnictví ruského středověku. Výbor textů 11.–14. století, Vyšehrad, Praha 1989, s. 323–349; Житие Преподобного Сергия Радонежского, in DIMITRIJEV, L.A. – LICHAČEV, D.S., Памятники литературы Древней Руси, XIV – середина XV в, Chudožstvennaja literatura, Moskva 1981, s. 256–429; HACKEL, A., Sergij von Radonesh, 1314–1392, Verlag Regensberg, Münster 1956; ZERNOV, N., St. Sergius, Builder of Russia, Society for Promoting Christian Knowledge, London 1939; KOVALEVSKIJ, P., Saint Serge et la spiritualité russe, Seuil, Paris 1958; DUJČEV, I., Sergio, detto di Radonež, in BSS, 11, s. 871–873.

228 Antonín Veliký (cca 251–356), světec, poustevník. Srv. Filokalie, I, Refugium, Olomouc 2019, s. 18–138.

229 Štěpán Moskevský (cca 1310–cca 1394), světec, starší bratr Sergeje Radoněžského, představený kláštera Zjevení Páně v Moskvě.

230 Srv. dále 7. kapitolu, „Mnišské stanovy Nila Sorského“.

231 Mt 5,14.

232 [Сергиев Посад]; město vzniklo v roce 1919 spojením osad v okolí kláštera. V době komunismu bylo přejmenováno na Zagorsk (pozn. redakce).

233 FEDOTOV, G.P., Svatí staré Rusi, s. 123.

234 V roce 1946 (pozn. redakce).

235 Cyril Bělozerský (Kuzma) (1337–1427), světec, mnich. KARBASOVOVÁ, T.B., aj.„Кирилл [Косма]“, in ПЭ 34, s. 318–338; PIOVANO, A., „Cirillo di Beloozero“, in BSSO 1, sl. 493–508.

236 Pavel Obnorský (1317–1429), světec, mnich, žák sv. Sergeje Radoněžského, zakladatel Pavlo-obnorského kláštera. PIOVANO, A., „Paolo di Obnora, monaco, fondatore, santo“, in BSSO 2, sl. 772–779.

237 Sergej Nuromský († 1412), mnich řeckého původu, zakladatel Spaso-nuromského kláštera. PIOVANO, A., „Sergio di Nurom“, in BSSO 2, sl. 992–996.

238 Srv. dále 12. kapitolu.

239 Dionýsios Řek († 1425), světec, řecký mnich, rostovský a jaroslavský biskup; zakladatel Spaso-kamenného kláštera na Kubenském jezeře. PIOVANO, A., „Dionisio il Greco, arcivescovo di Rostov“, in BSSO 1, sl. 690–692.

240 Joasaf Kamenský († 1453), rodným jménem Andrej Dmitrijevič Vologodskij, světec, mnich, kníže. SEMJAČKO, S.A. – VINOGRADOVOVÁ, J.A., „Иоасаф“, in ПЭ 25, s. 166–171.

241 Byl prosperujícím centrem křesťanství až do bolševické revoluce, kdy byl proměněn na Solovecký tábor zvláštního určení (koncentrační pracovní tábor), který byl zrušen v roce 1939. V roce 1992 byl Ruskou pravoslavnou církví obnoven (pozn. redakce).

242 Idiorytmie, která doslova znamená vlastní rytmus, označuje styl mnišského života nezávislý na komunitní disciplíně. Často jsou za idiorytmické označováni poustevníci, kteří se věnují tzv. modlitbě srdce neboli Ježíšově modlitbě v oddělených skitech na hoře Athos (pozn. redakce).

243 EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие, s. 9n; německy Russische Heiligenlegenden, s. 301n.

244 Chvíle, kdy se v liturgii přináší chléb a kalich na oltář.

245 Zvolání před přijímáním.

246 EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие, s. 36; německy Russische Heiligenlegenden, s. 314n.

247 Jméno Sergeje Radoněžského před mnišským postřižením (pozn. redakce).

248 Srv. Flp 3,8.

249 Teodor Rostovský/Simonovský (cca 1340–1394), rodným jménem Ivan, světec, synovec a žák Sergeje Radoněžského, arcibiskup rostovský, zakladatel a první igumen Simonovského kláštera, překladatel, ikonopisec.

250 Zde jsou pohřbeni rodiče Sergeje Radoněžského (pozn. redakce).

251 Teognost († 1353), metropolita kyjevský a celé Rusi, světec, původem Řek, mnich. MAINARDI, A., „Teognosto, metropolita di Kiev“, in BSSO 2, sl. 1256–1259.

252 Hedvábná obdélníková látka s vyobrazením Krista a relikvií, která se pokládá na oltář při božské liturgii (pozn. redakce).

253 Simeon Ivanovič Hrdý (1317–1353), kníže, nejstarší syn velkovévody Ivana I. Kality.

254 EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие, s. 82n; německy Russische Heiligenlegenden, s. 334n.

255 EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие, s. 123n; německy Russische Heiligenlegenden, s. 351n.

256 Část liturgie, kdy se přináší evangelium (pozn. redakce).

257 Makarij Radoněžský († po roce 1392), světec, učedník Sergeje Radoněžského, mnich Trojicko-sergijevské lávry.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Bibliografie

AA.VV., Il monachesimo orientale. Atti del convegno di studi orientali che sul predetto tema si tenne a Roma, nei giorni 9, 10, 11 e 12 aprile 1958, OCA 153, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1958.

AA.VV., La sapienza della croce oggi. Atti del Congresso internazionale, Roma 13–18 ottobre 1975, II, Elledici, Torino 1976.

ABRAMOVIČ, D.I., Жития святых мучеников Бориса и Глеба и службы им, Imperatorskaja Akaděmija Nauk, Petrograd 1916; česky VAJS, J. (ed.), Legenda o svatém Borisi a Glěbovi, Marie Rosa Junová, Tasov 1947.

ABRAMOVIČ, D.I., Исследование о Киево-Печерском патерике как историко-литературном памятнике, Imperatorskaja Akaděmija Nauk, Sankt-Petěrburg 1902.

ABRAMOVIČ, D.I., К литературной деятельности мниха Камянчанина Исаи, ПДПИ 181, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1913.

ABRAMOVIČ, D.I. (ed.), Києво-Печерський патерик, Vseukrajinskaja Akademia Nauk, Kyjev 1930.

ABRAMOVIČ, D.I. (ed.), Патерик Киевского Печерского монастыря, Archeografičeskaja komissija, Sankt-Petěrburg 1911; německy ČIŽEVSKIJ, D. (ed.), Das Paterikon des Kiever Höhlenklosters, Eidos Verlag, München 1964.

Acta Sanctorum, 1–68, Antwerp–Bruxelles 1643–1940.

AMMANN, A.M., Die Gottesschau im palamitischen Hesychasmus. Ein Handbuch der spätbyzantinischen Mystik, Rita-Verlag, Würzburg 1938.

AMMANN, A.M., Kirchenpolitische Wandlungen im Ostbaltikum bis zum Tode Alexander Newski’s. Studien zum Werden der russischen Orthodoxie, OCA 105, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1936.

AMMANN, A.M., Storia della Chiesa russa e dei paesi limitrofi, Unione tipografico-Editrice torinese, Torino 1948.

ANCILLI, E. (ed.), Gesù Cristo, mistero e presenza, Pontificio Istituto di spiritualità del Teresianum, Roma 1971.

ANTONIUS MELISSA, Sententiae sive loci communes, in PG 136,765–1244; rusky SEMENOV, V. (ed.), Древняя русская Пчела по пергаменному списку, in Сборник отделения русского языка и словесности Императорской академии наук, 54/4 (1893), s. 1–444.

ARCHANGELSKIJ, A.S., К изучению древнерусской литературы. Очерки и исследования А. С. Архангельского. Творения отцов Церкви в древнерусской письменности, Tipografija V. S. Balaševa, Sankt-Petěrburg 1888.

ARSEŇJEV, N.S. – MARTIN, A. VON, (ed.), Die Ostkirche, Fr. Frommann, Stuttgart 1927.

ARSEŇJEV, N.S., Bilder aus dem russischen Geistesleben, Ost-Europa-Verlag, Königsberg–Berlin 1936.

ARSEŇJEV, N.S., Das heilige Moskau. Bilder aus dem religiösen und geistigen Leben des 19. Jahrhunderts, Schöningh, Paderborn 1940.

ARSEŇJEV, N.S., Духовные традиции русской семьи, in VERCHOVSKOJ, S.S. (ed.), Православие в жизни, Izdatělstvo imeni Čechova, New York 1953, s. 211–239.

ATANÁŠ ALEXANDRIJSKÝ, Vita S. Antonii, in PG 26,835–978; česky Život sv. Antonína Poustevníka, Refugium, Olomouc 2010.

BARSOTTI, D. (ed.), Mistici russi. Antologia di scritti spirituali, Borla, Torino 1961.

BAZIL VELIKÝ, Constitutiones monasticae, in PG 31,1321–1428.

BAZIL VELIKÝ, De Spiritu sancto, in PG 32,67–218.

BAZIL VELIKÝ, Epistolae, in PG 32,219–1114.

BAZIL VELIKÝ, Homilia in psalmum CXV, in PG 30,103–118.

BAZIL VELIKÝ, Homiliae et sermones. Homilia in illud Attende tibi ipsi, in PG 31,197–218.

BAZIL VELIKÝ, Regulae fusius tractatae, in PG 31,889–1052.

BEHR-SIGEL, E., Études d’hagiographie russe, in Irénikon, 12/3 (1935), s. 242–254; 12/5 (1935), s. 581–598; 13 (1936), s. 25–37; 14 (1937), s. 363–377.

BEHR-SIGEL, E., Les fous pour le Christ et la sainteté dans l’ancienne Russe, in Irénikon, 15 (1939), s. 554–565.

BĚLINSKIJ, V.G., Stati a recense 1834–1840, přeložil Libor Zapletal, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1956.

BĚLINSKIJ, V.G., Собрание сочинений В. Г. Белинского в трех томах, I–III, Tipografija M. M. Stasjuleviča, Sankt-Petěrburg 1913.

BĚLOKUROV, S.A., К истории духовного просвещения в Московском государстве XVI–XVII вв. Церковные или светские книги были в библиотеке московских государей XVI в., Tipografija G. Lissnera i A. Gešelja, Moskva 1899.

BELPAIRE, TH., L’Histoire populaire de Séraphim de Sarov, in Irénikon, 10/2 (1933), s. 140–159.

BENEDICTUS PP. XIV, De servorum Dei beatificatione et de beatorum canonizatione, Longhi, Bononiae 1737.

BENZ, E. (ed.), Russische Heiligenlegenden, Die Waage, Zürich 1953.

BERĎAJEV, N.A., Душа России, I. D. Sytin, Moskva 1919; francouzsky L’âme russe, Bloud et Gay, Paris 1927; česky Duše Ruska, přeložil Ivo Pospíšil, Petrov, Brno 1992.

BIEDERMANN, H.M., Der eschatologische Zug in der ostkirchlichen Frömmigkeit, Augustinus-Verlag, Würzburg 1949.

BOCCASSINO, R. (ed.), La Preghiera, I–III, Ancora–Coletti, Milano–Roma 1967.

BOLŠAKOV, A.I., Подлинник иконописный, Tip. A. I. Sněgirovoj, Moskva 1903.

BOLŠAKOV, S., I mistici russi, S.E.I., Torino 1962.

BOSSUYT, F., Théophane le Reclus (1815–1894). Sa doctrine sur l’oraison, Pontifica Università Gregoriana, Roma 1959.

BROCKHAUS, F.A. – EFRON, I.A., (ed.), Энциклопедический словарь, 1–86, Sankt-Petěrburg 1890–1907.

BUGOSLAVSKIJ, S.A., К литературной истории „Памяти и похвалы“ князю Владимиру, in Известия Отделения русского языка и словесности Российской Академии наук, 29 (1924), s. 105–159; česky Památka a pochvala ruskému knížeti Vladimírovi, in Svatí a hříšníci, s. 163–171.

BULGAKOV, S.N., Le ciel sur la terre, in ARSEŇJEV, N.S. – MARTIN, A. VON, (ed.), Die Ostkirche, Fr. Frommann, Stuttgart 1927, s. 42–63; rusky Небо на земле, in Вестник Русского студентческого християнского движения. (Прага, май 1925 г.), 48 (1958), s. 3–11; 49 (1958), s. 13–23.

BULGAKOV, S.N., The Orthodox Church, The Centenary Press, London 1935; francouzsky L’Orthodoxie, F. Alcan, Paris 1932.

CASEY, R.P., Early Russian Monasticism, in OCP 19 (1953), s. 372–423.

CAYRÉ, F., Spirituali e mistici dei primi tempi, Paoline, Catania 1958.

CRAINIC, N., Das Jesusgebet, in Zeitschrift für Kirchengeschichte, 60 (1941), s. 341–353; rumunsky Rugăciunea lui Iisus, in Gândirea, 17/5 (1938), s. 217–224.

CVETKOV, S.I., Отец Иоанн Ильич Сергиев (Кронштадтский) и чудодейственная сила его молитвы, A. D. Stupin, Moskva 1897.

ČAADAJEV, P.J., Сочинения и письма П. Я. Чаадаева, I–II, Puť, Moskva 1913.

ČAADAJEV, P.J., Философические письма. Письмо первое, in Сочинения и письма П. Я. Чаадаева, I, Puť, Moskva 1913; česky Filozofické listy. Apologie bláznova, Odeon, Praha 1987.

ČEMUS, R., Ježíšova modlitba – modlitba srdce, Refugium, Velehrad 1996.

ČETVERIKOV, S.I., Das russische Starzentum, in ARSEŇJEV, N.S. – MARTIN, A. VON, (ed.), Die Ostkirche, Fr. Frommann, Stuttgart 1927, s. 63–75.

ČIŽEVSKIJ, D., Geschichte der altrussischen Literatur im 11., 12. und 13. Jahrhundert. Kiever Epoche, V. Klostermann, Frankfurt a. M. 1948.

DALMAIS, I.-H., Les Liturgies d’Orient, A. Fayard, Paris 1959.

DE CLERCQ, C., Les textes juridiques dans les Pandectes de Nicon de la Montagne Noire, FCCO 2/30, Tipografia dei Padri mechitaristi, Venezia 1942.

DEMAN, T., Probabilis, in Revue des sciences philosophiques et théologiques, 22 (1933), s. 260–290.

DIMITRIJEV, L.A. – LICHAČEV, D.S., Памятники литературы Древней Руси, XIV – середина XV в, Chudožstvennaja literatura, Moskva 1981.

DIONÝSIUS AREOPAGITA, De ecclesiastica hierarchia, in PG 3,369–584.

DOSTOJEVSKIJ, F.M., La légende du grand inquisiteur, Librairie de France, Paris 1946.

DOSTOJEVSKIJ, F.M., Zločin a trest, Academia, Praha 2004.

DOSTOJEVSKIJ, F.M., Бесы, I–II, I. P. Ladyžnikov, Berlin 1921; česky Běsi, Odeon, Praha 1966.

DOSTOJEVSKIJ, F.M., Дневник писателя, in Полное собрание сочинений в 30 томах, XXVI, Nauka, Leningrad 1984; Deník spisovatele, I–II, Odeon, Praha 1977.

DOSTOJEVSKIJ, F.M., Дневник писателя за 1877 год, I. P. Ladyžnikov, Berlin 1922.

DOSTOJEVSKIJ, F.M., Полное собрание сочинений, 16, Братья Карамазовы, Prosveščenije, Sankt-Petěrburg 1911; česky Bratři Karamazovi, I–II, přeložil Prokop Voskovec, Státní nakladatelství krásné literatury a umění, Praha 1965.

EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие преподобного и богоносного отца нашего Сергия чудотворца и Похвальное ему слово, написанные учеником его Епифанием Премудрым в XV веке, archimandrita Leonid (ed.), ПДПИ 58, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1885; česky Život ctihodného a bohonosného otce našeho, igumena Sergije Divotvůrce, sepsaný přemoudrým Epifanijem, in KONZAL, V. – HAUPTOVÁ, Z., (ed.), Písemnictví ruského středověku. Výbor textů 11.–14. století, Vyšehrad, Praha 1989, s. 323–349.

EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие Преподобного Сергия Радонежского, in DIMITRIJEV, L.A. – LICHAČEV, D.S., Памятники литературы Древней Руси, XIV – середина XV в, Chudožstvennaja literatura, Moskva 1981, s. 256–429.

EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие святого Стефана, епископа Пермского, написанное Епифанием Премудрым, Archeografičeskaja komissija, Sankt-Petěrburg 1897.

EVAGRIUS PONTSKÝ, O osmi zlých myšlenkách Anatolijovi, in Filokalie, I, Refugium, Olomouc 2019, s. 503–505.

EVAGRIUS PONTSKÝ, Traité pratique, in SC 170.

EVDOKIMOV, P.N., L’Orthodoxie, Delachaux et Niestlé, Neuchâtel – Paris 1959.

EVDOKIMOV, P.N., La Connaissance de Dieu selon la tradition orientale. L’enseignement patristique, liturgique et iconographique, X. Mappus, Lyon 1967.

EVDOKIMOV, P.N., Le Christ dans la pensée russe, Cerf, Paris 1970.

EVDOKIMOV, P.N., Saint Seraphim of Sarov. An Icon of orthodox Spirituality, in The Ecumenical Review, 15 (1963), s. 264–278.

FEDOTOV, G.P., Svatí staré Rusi, přeložili Jitka Komendová a Michal Řoutil, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2011.

FEDOTOV, G.P., The Russian Religious Mind, I–II, Harvard University Press, Cambridge 1946–1966.

FEDOTOV, G.P., Святой Филипп, митрополит Московский, YMCA-Press, Paris 1928.

FILARET (DROZDOV), Choix de sermons et discours de S. Ém. Mgr Philarète, I–III, É. Dentu, Paris 1866.

FILARET (GUMILEVSKIJ), Жития святых, чтимых православной церковью, с сведениями о праздниках господских и богородичных, и о явленных чудотворных иконах, I–XII, I. L. Tuzov, Sankt-Petěrburg 1900.

FLETCHER, G., Of the Russe Common Wealth. Or, Maner of Governement by the Russe Emperour (commonly called the Emperour of Moskovia), with the manners and fashions of the people of that Countrey, T. D. for T. Charde, London 1591; rusky О государстве русскомъ, Izdanije A. S. Suvorina, Sankt-Petěrburg 1906.

FRANK, S.L. (ed.), Из истории русской философской мысли конца 19-го и начала 20-го века. Антология, Inter-Language Literary Associates, Washington 1965.

Františkánské prameny, I, Velehrad – Křesťanská akademie, Řím 1982.

GERASIM (FIRSOV), Проложное житие св. Филиппа, митрополита Московскаго и всея Руси, и сказание о перенесении его мощей, in NIKOLSKIJ, N.K. (ed.), Сочинения соловецкого инока Герасима Фирсова по неизданным текстам, ПДПИ 188, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1916.

GOETZ, L.C., Das Kiever Höhlenkloster als Kulturzentrum des vormongolischen Russlands, M. Waldbauer, Passau 1904.

GOGOL, N.V., Размышления о Божественной литургии, Pečatňa S. P. Jakovleva, Sankt-Petěrburg 1902; Rozjímání o mši svaté, přeložil Josef Vašica, Dobré dílo, Stará Říše 1936; GOGOL, N.V., Rozjímání o božské liturgii, Refugium, Velehrad 1996.

GOLUBINSKIJ, J.J., История Русской Церкви, I–II, Imperatorskoje obščestvo Istorii i drevnostěj rossijskich pri Moskovskom universitětě, Moskva 1901–1910.

GORODĚCKÁ, N.D., Saint Tikhon of Zadonsk. Inspirer of Dostoevsky, St. Vladimír’s Seminary Press, New York 1951.

GORODĚCKÁ, N.D., The Humiliated Christ in Modern Russian Thought, Society for Promoting Christian Knowledge, London 1938.

GORODĚCKÁ, N.D., The Prayer of Jesus, in Blackfriars, 23/263 (1942), s. 74–78.

GRIBOMONT, J., Obéissance et Évangile selon saint Basile le Grand, in La vie spirituelle. Supplément, 21/5 (1952), s. 192–215.

GUDZIJ, N.K. (ed.), Житие протопопа Аввакума, им самим написанное, и другие его сочинения, Goslitizdat, Moskva 1960; německy AVVAKUM, P., Das Leben des Protopopen Awwakum von ihm selbst niedergeschrieben, Ost-Europa Verlag, Berlin 1930; francouzsky PASCAL, P., Avvakum et les débuts du raskol. La crise religieuse au XVIIe s. en Russie, E. Aubin et fils, Vienne 1938; česky Život protopopa Avvakuma jím samým sepsaný a jiná jeho díla, přeložil Bohuslav Ilek, Odeon, Praha 1975.

GUILLAUMONT, A., Introduction, in EVAGRIUS PONTSKÝ, Traité pratique, in SC 170, s. 21–125.

HACKEL, A., Sergij von Radonesh, 1314–1392, Verlag Regensberg, Münster 1956.

HAINSWORTH, C.D., Staretz Paisy Velichkovsky (1722–1794). Doctrine of spiritual guidance, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1976.

HAUSHERR, I., Direction spirituelle en Orient autrefois, OCA 144, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1956.

HAUSHERR, I., Études de spiritualité orientale, OCA 183, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1969.

HAUSHERR, I., L’erreur fondamentale et la logique du messalianisme, in OCP 1 (1935), s. 328–360.

HAUSHERR, I., L’hésychasme. Étude de spiritualité, in OCP 22 (1956), s. 5–40, 244–285.

HAUSHERR, I., La méthode d’oraison hésychaste, OChr 27, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1927.

HAUSHERR, I., Noms du Christ et voies d’oraison, OCA 157, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1960.

HAUSHERR, I., Paul Evergétinos a-t-il connu Syméon le Nouveau Théologien?, in OCP 23 (1957), s. 58–79.

HAUSHERR, I., Penthos. La doctrine de la componction dans l’Orient chrétien, OCA 132, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1944.

HERMIAS SOZOMENUS, Historia Ecclesiastica, in PG 67,843–1630.

HOARE, S., Das vierte Siegel. Das Ende eines russischen Kapitels. Meine Mission in Russland 1916/17, Nibelungen-Verlag, Berlin 1935; anglicky The fourth seal. The end of a Russian chapter, William Heinemann Ltd., London 1930.

CHARLAMPIJ, JEROMONACH, Житие преподобного отца нашего Максима Грека, Tipografija R. Golike, Sankt-Petěrburg, 1886.

CHOMJAKOV, A.S., L’Église latine et le protestantisme au point de vue de l’Église d’Orient. Recueil d’articles sur des questions religieuses écrits à différentes époques et à diverses occasions, B. Benda, Lausanne 1872.

CHOMJAKOV, A.S., Опыт катехизического изложения учения о Церкви, in Полное собрание сочинений Алексея Степановича Хомякова, II, Сочинения богословские, F. Skrejšovskij, Praha 1867; česky CHOMJAKOV, A.S., Jedna církev, Refugium, Olomouc 2006.

CHOMJAKOV, A.S., Полное собрание сочинений Алексея Степановича Хомякова, I–IV, P. Bachmetěv – F. Skrejšovskij, Moskva–Praha 1861–1873.

IGNÁC XANTOPULOS, Methodus et Regula cum Deo accuratissima, in PG 147,635–812.

IGNÁC Z ANTIOCHIE, Epistolae Genuinae. Ad Magnesios, in Patres apostolici, I, H. Laupp, Tubingae 1901, s. 230–243.

IGNÁC Z ANTIOCHIE, Epistolae Genuinae. Ad Romanos, in Patres apostolici, I, H. Laupp, Tubingae 1901, s. 252–265.

IGNATIJ (BRJANČANINOV), О молитве Иисусовой. Беседа между старцем и учеником его, Tipografija I. I. Glazunova, Sankt-Petěrburg 1867; anglicky On the Prayer of Jesus. From the Ascetic Essays of Bishop Ignatius Brianchaninov, John M. Watkins, London 1965.

IGNATIJ (BRJANČANINOV), Сочинения епископа Игнатия, I–IV, Tipografija I. I. Glazunova, Sankt-Petěrburg 1865–1867.

ILARION (DOMRAČJOV), Действителное произшествие в горах Кавказа, in Душеполезное чтение (1903).

ILARION (DOMRAČJOV), На горах Кавказа. Беседа двух старцев пустынников о внутреннем единении с Господом наших сердец, чрез молитву Иисус Христову, или духовная деятельность современных пустынников, Tipografija L. J. Kočka, Batalpašinsk 1910.

IOANN (KOLOGRIVOV, JEROMONACH), Очерки по истории русской святости, Žizň s Bogom, Brusel 1961.

IRENEJ Z LYONU, Adversus Haereses, in PG 7,433–1224 (in SC 294).

IVAKIN, I.M., Князь Владимир Мономах и его Поучение, Universitětskaja tipografija, Moskva 1901.

IVANOV, V.I., Борозды и Межи. Опыты эстетические и критические, Musaget, Moskva 1916.

IVANOV, V.I., Кормчие звезды. Книга лирики, Tipografija A. S. Suvorina, Sankt-Petěrburg 1903.

IZÁK SYRSKÝ, Τοῦ ὁσίου πατρὸς ἡμῶν Ἰσὰακ ἐπισκόπου Νινευῒ τοῦ Σύρου, τὰ εὑρεθέντα Ἀσκητικά, Breitkopf, Leipsia 1770.

JAN KASSIÁN, De coenobiorum institutis, in PL 49,53–477; česky Zvyky cenobitů a léky na osm základních neřestí, Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty, Praha 2007.

JAN KLIMAK, Scala Paradisi, in PG 88,631–1164; italsky Scala Paradisi, I–II, Società Editrice Internazionale, Torino 1941; česky Nebeský žebřík, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2015.

JAN KRONŠTADTSKÝ, Моя жизнь во Христе, I–II, Obščestvo rasprostraněnija religiozno-nravstvennogo prosveščenija v duche Pravoslavnoj Cerkvi, Sankt-Petěrburg 1905; francouzsky Ma vie en Jésus-Christ, I–II, P. Lethielleux, Paris 1902–1903; anglicky My Life in Christ, Cassell and Co, London 1897; česky Můj život v Kristu. Výbor, Karmelitánské nakladatelství, Kostelní Vydří 2014.

JAN ZLATOÚSTÝ, De sacerdotio, in PG 48,623–692.

JANEŽIČ, S., Imitazione di Cristo secondo Tihon Zadonskij, Coana, Trieste 1962.

JASPERS, K., Der philosophische Glaube angesichts der Offenbarung, Piper, München 1962.

JOSEF VOLOKOLAMSKÝ, Господину Б. В. Кутузову, in NOVIKOV, N.N. (ed.), Древняя Российская Вивлиофика, XIV, Tipografija kompanii typografičeskoj, Moskva 1790, s. 177–203.

JOSEF VOLOKOLAMSKÝ, Просветитель или обличение ереси жидовствующих. Творение преподобного отца нашего Иосифа, игумена Волоцкого, Duchovnaja akaděmija, Kazaň 1857.

KARMIRIS, I.N., Τα Δογματικά και Συμβολικά μνημεία της Ορθοδόξου Καθολικής Εκκλησίας, I–II, Grégorés, Athény 1952–1953.

KARTAŠEV, A.V., Православие и Россия, in VERCHOVSKOJ, S.S. (ed.), Православие в жизни, Izdatělstvo imeni Čechova, New York 1953, s. 181–210.

KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia, Queriniana, Brescia 1955; německy Das andere Russland. Versuch einer Darstellung des Wesens und der Eigenart russischer Heiligkeit, Manz, München 1958.

KONZAL, V. – HAUPTOVÁ, Z., (ed.), Písemnictví ruského středověku. Výbor textů 11.–14. století, Vyšehrad, Praha 1989.

KOREN, A., Russia e la Madonna, in Maria e la Chiesa del silenzio, Società Grafica Romana, Roma 1957, s. 87–92.

KOSTOMAROV, N. (ed.), Памятники старинной русской литературы, I–IV, Tipografija P. A. Kuliša, Sankt-Petěrburg 1860–1862.

KOVALEVSKIJ, P., Saint Serge et la spiritualité russe, Seuil, Paris 1958.

LABRIOLLE, P. DE, La crise montaniste, Leroux, Paris 1913.

LAZARIS, S. (ed.), Le Physiologus grec, I, La réécriture de l’histoire naturelle antique, Edizioni del Galluzzo, Firenze 2016.

LEONID (KAVELIN), ARCHIMANDRITA, Сказание о жизни и подвигах старца Оптиной пустыни, иеросхимонаха Макария, Tipografija V. Gotě, Moskva 1861.

LEONTIOS Z NEAPOLE, Vita Symeonis Sali, in PG 93,1669–1748.

LEV VELIKÝ, Sermones et epistolae. Epistola ad Flavianum, in PL 54,755–782.

LICHAČEV, D.S. (ed.), Повесть временных лет, I–II, Izdatělstvo Akademii nauk SSSR, Moskva–Leningrad 1950; česky Vyprávění o minulých letech. Nestorův letopis ruský – nejstarší staroruská kronika, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2014.

LILIENFELD, F. VON, Hierarchen und Starzen der russischen orthodoxen Kirche, Evangelische Verlagsanstalt, Berlin 1966.

Liturgia kňazských hodín. Bohoslužba modlitby, Ústřední církevní nakladatelství, Praha 1985.

LOSSKIJ, V.N., À l’image et à la ressemblance de Dieu, Aubier-Montaigne, Paris 1967.

LOSSKIJ, V.N., Le Starets Macaire, in Contacts, 14 (1962), s. 9–19.

LOSSKIJ, V.N., Les startsi d’Optino, in Contacts, 13 (1961), s. 4–14, 99–107; 14 (1962), s. 9–19, 219–236.

LVOV, N.N., Былые годы, in Русская мысль, 1–2 (1923), s. 92–116; 3–4 (1923), s. 79–107; 6–8 (1923), s. 111–128; 9–11 (1923/1924), s. 5–26.

MAINARDI, A. (ed.), Nil Sorskij e l’esicasmo. Atti del 2. Convegno ecumenico internazionale di spiritualità russa Nil Sorskij e l’esicasmo nella storia spirituale e culturale della Russia. Bose, 21–24 settembre 1994, Qiqajon, Magnano 1995.

MAKARIJ (MOSKEVSKÝ), (ed.), Великие Минеи Четьи, I–XVI, Archeografičeskaja komissija, Sankt-Petěrburg 1868–1915.

MAKARIUS VELIKÝ, De libertate mentis, 13, in PG 34,935–968.

MALONEY, G., The Spirituality of Nil Sorsky, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1964.

MANSIKKA, V., (ed.), Житие Александра Невского: Разбор редакций и текст, ПДПИ 180, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1913.

Maria e la Chiesa del silenzio, Società Grafica Romana, Roma 1957.

MASARYK, T.G., Rusko a Evropa. Studie o duchovních proudech v Rusku, I–III, Ústav T. G. Masaryka, Praha 1995–1996; italsky La Russia e l’Europa. Studi sulle correnti spirituali in Russia, I–II, Riccardo Ricciardi Editore – Istituto per l’Europa orientale, Napoli–Roma 1922–1925.

MAXIM VYZNAVAČ, Capita de Charitate, in PG 90,959–1080 (in SC 9); italsky Capitoli sulla carità, A. Ceresa-Gastaldo (ed.), Studium, Roma 1963.

MAXIM VYZNAVAČ, Epistolae, in PG 91,363–650.

MCCANN, J. (ed.), The Cloud of Unknowing, and other treatises, Burns, Oates and Co, London 1924; Oblak nevědění. Zásadní dílo středověké mystiky, Pragma, Praha 2000.

MEYENDORFF, J., Introduction à l’étude de Grégoire Palamas, PatSor 3, Seuil, Paris 1959.

MUHAMMAD AL-BIRÚNÍ, Les fêtes des mélkites, PO 10, Firmin-Didot, Paris 1915.

MURAVJEV, A.N., Русская Фиваида на Севере, Sobstvennaja Jego Imperatorskogo Veličestva kanceljarija, Sankt-Petěrburg 1855.

NEIMAN, D. – SCHATKIN, M., (ed.), The Heritage of the Early Church. Essays in honor of the very reverend Georges Vasilievich Florovsky on the occasion of his eightieth birthday, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1973.

NĚKRASOV, N.A., Размышления у парадного подъезда. Стихотворения, Azbuka, Sankt-Petěrburg 2007; česky Básně, Odeon, Praha 1969.

NIKODÉM HAGIORITA, Βιβλίον ψυχωφελέστατον καλούμενον Ἀόρατος Πόλεμος, Panos Theodosiou, Venetia 1796.

NIKODÉM HAGIORITA, Βίβλος τῳόντι ψυχωφελεστάτη καλουμένη Γυμνάσματα Πνευματικά, Nikolaos Glykys, Venetia 1800.

NIKOLSKIJ, N.K. (ed.), Сочинения соловецкого инока Герасима Фирсова по неизданным текстам, ПДПИ 188, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1916.

NIL SORSKÝ, Предание и Устав, ПДПИ 179, M. S. Borovkovová-Majkovová (ed.), Tipografija M. A. Alexandrova, Sankt-Petěrburg 1912; německy LILIENFELD, F. VON, Nil Sorskij und seine Schriften. Die Krise der Tradition im Rußland Ivans III., Evangelische Verlagsanstalt, Berlin 1963.

NOVIKOV, N.N. (ed.), Древняя Российская Вивлиофика, I–XX, Tipografija kompanii typografičeskoj, Moskva 1788–1791.

ORLOV, A.S., Владимир Мономах, Akaděmija nauk SSSR, Moskva–Leningrad 1946.

PAISIJ (BALABANOV), Вразумление заблудшим и исповедь обратившегося от заблуждения, Afonskij russkij Pantělejmonov monastyr, Oděsa 1890.

PAISIJ VELIČKOVSKIJ, Об умной или внутренней молитве, Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1902; francouzsky SMOLITSCH, I., Moines de la sainte Russie, Mame, Tours 1967.

PAISIJ VELIČKOVSKIJ, Против хулителей умной молитвы, in Об умной или внутренней молитве, Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1902, s. 7–17.

PALLADIUS, Historia Lausiaca, in PG 34,995–1260; česky Poučné příběhy pro komořího Lausa, 32,7, Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty, Praha 2002.

PASCAL, B., Pensées, Gallimard, Paris 1977; česky Myšlenky, Mladá Fronta, Praha 2000.

PASCAL, P., Récits d’un pèlerin à son père spirituel, in Dieu vivant, 6 (1946), s. 144–149.

PASTERNAK, B.L., Доктор Живаго, Sovetskij pisatěl, Moskva 1989; italsky Il dottor Zivago, Feltrinelli, Milano 1958; česky Doktor Živago, Lidové nakladatelství, Praha 1990.

Patres apostolici, I–II, H. Laupp, Tubingae 1901–1913.

PENTKOVSKIJ, A.M., Кто же составил Оптинскую редакцию Рассказов странника?, in Символ. Журнал христианской культуры при Славянской библиотеке в Париже, 32 (1994), s. 259–340.

PENTKOVSKIJ, A.M., Кто написал «Откровенные рассказы странника», in Журнал Московской Патриархии, 1 (2010), s. 54–59.

PINAMONTI, G.P., Esercizj spirituali di S. Ignazio proposti alle persone secolari, che bramano con questo santo ritiramento di eleggere, o di migliorare il loro stato, da Gianpietro Pinamonti della Compagnia di Gesù, Pier Marria Miccioni, Firenze 1700.

POSELJANIN, J.N. (ed.), Киево-Печерский патерик. Полное собрание житий святых, в Киево-Печерской лавре подвизавшихся, A. D. Stupin, Moskva 1897.

POSELJANIN, J.N. (ed.), Русские подвижники 19-го века, I. L. Tuzov, Sankt-Petěrburg 1910.

POTAPOV, N. (ed.), О цели христианской жизни. Беседа преп. Серафима Саровского с Николаем Александровичем Мотовиловым, Tipografija Sv. Tr. Sergijevoj Lavry, Sergijev Posad 1914.

Poučení Vladimíra Monomacha, in TÉRA, M. (ed.), Svatí a hříšníci. Staroruská literatura 11.–12. století, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2015, s. 195–201.

RAES, A., Introductio in Liturgiam Orientalem, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1947.

RAHNER, K., Le début d’une doctrine des cinq sens spirituels chez Origène, in RAM, 13 (1932), s. 113–145.

ROUËT DE JOURNEL, M., Monachisme et monastères russes, Payot, Paris 1952.

Řehole Benediktova, Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty Břevnov, Praha 1998.

ŘEHOŘ NAZIÁNSKÝ, Orationes. Oratio II. Apologetica, in PG 35,407–514.

ŘEHOŘ SINAJSKÝ, Notitia in Gregorii Sinaitae opuscula ascetica, in PG 150,1237.

ŘEHOŘ VELIKÝ, Dialogorum libri quatuor, in PL 77,149–430.

ŘEZÁČ, J., De monachesimo secundum recentiorem legislationem russicam, OCA 138, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1952.

Sancti Irenaei episcopi Lugdunensis Libros quinque adversus haereses, I–II, Typis academicis, Cambridge 1857.

SCRIMA, A., L’avènement philocalique dans l’Orthodoxie roumain, in Istina, 5 (1958), s. 295–328, 442–474.

SCUPOLI, L., Il combattimento spirituale ordinato da un servo di Dio, appresso i Gioliti, Venetia 1589; česky Duchovní boj, Vyšehrad, Praha 1937.

SERAFIM SAROVSKÝ, Saint Seraphim of Sarov. Concerning the Aim of the Christian Life, Society for promoting Christian knowledge, London 1936.

SEREBRJANSKIJ, N.I. (ed.), Древнерусские княжеские жития (Обзор ред. и тексты), Obščestvo istorii i drevnostěj rossijskich pri Moskovskom universitětě, Moskva 1915.

SCHIMONACH MARKO, Духовные наставления отца Серафима, in Краткое начертание жизни старца Саровской пустыни, схимонаха и пустынника Марка, Universitětskaja tipografija, Moskva 1839, s. 11–73.

SCHULTZE, B., Auf den Bergen des Kaukasus, in Geist und Leben, 32 (1959), s. 116–127.

SCHULTZE, B., Der Streit um die Göttlichkeit des Namens Jesu in der russischen Theologie, in OCP 17 (1951), s. 321–394.

SCHULTZE, B., Pensatori russi di fronte a Cristo. Saggi sul loro atteggiamento verso Cristo, la Chiesa e il Papa, I–III, Mazza, Firenze 1947–1949; německy SCHULTZE, B., Russische Denker. Ihre Stellung zu Christus, Kirche und Papsttum, Herder, Wien 1950.

SCHULTZE, B., Profetismo e messianismo religioso russo. Essenza, origini e rappresentanti principali, in OCP 22 (1956), s. 172–197.

SCHULTZE, B., Untersuchungen über das Jesusgebet, in OCP 18 (1952), s. 319–343.

SCHWARZ, M., Un réformateur du monachisme orthodoxe du XVIIIe siècle: Paisios Velickovskij, in Irénikon, 11 (1934), s. 561–572.

SIMEON NOVÝ TEOLOG, Divinorum amorum liber, in PG 120,507–602.

SKOVORODA, G.S., Беседа двое, V tipografii Rešetnikova, Moskva 1837.

SKOVORODA, G.S., Беседа, нареченная двое, о том, что блаженным быть легко, in Собрание сочинений Г. С. Сковороды, I, Tipografija B. M. Volfa, Sankt-Petěrburg 1912.

SKOVORODA, G.S., Наркисс. Разглагол о том: Узнай себе, in Собрание сочинений Г. С. Сковороды, I, Tipografija B. M. Volfa, Sankt-Petěrburg 1912; česky Narcis. Rozhovor o slovech: Poznej sám sebe, in Rozmluva o moudrosti, Vyšehrad, Praha 1983.

SKOVORODA, G.S., Собрание сочинений Г. С. Сковороды, I, Tipografija B. M. Volfa, Sankt-Petěrburg 1912.

SMIRNOV, S.I., Материалы для истории древнерусской покаянной дисциплины, Izdatělstvo istorii i drevnostěj Rossii pri Moskovskom universitětě, Moskva 1912.

SMOLITSCH, I., Das altrussische Mönchtum. (11.–16. Jahrhundert). Gestalter und Gestalten, Rita Verlag, Würzburg 1940.

SMOLITSCH, I., Leben und Lehre der Starzen, Thomas-Verlag, Wien 1936.

SMOLITSCH, I., Russisches mönchtum. Entstehung, Entwicklung und Wesen, 988–1917, Augustinus-Verlag, Würzburg 1953.

SOFRONIJ (SACHAROV), Старец Силуан, s.n., Paris 1952.

SOLOVJOV, V.S., Duchovní základy života, přeložil Ivan Ondavan, Refugium, Velehrad 1996.

SOLOVJOV, V.S., L’idée russe, Perrin, Paris 1888.

SOLOVJOV, V.S., Россия и Вселенская Церковь, A. I. Mamontov, Moskva 1911; francouzsky La Russie et l’Église Universelle, Librairie Stock, Paris 1922.

SPIRIDON (KISLJAKOV), Из виденного и пережитого. Записки русского миссионера, in Христианская мысль, 2–10 (1917).

Staroslověnské legendy českého původu, přeložili Emilie Bláhová a Václav Konzal, Vyšehrad, Praha 1976.

SUBBOTIN, N.I., Материалы для истории раскола за первое время его существования, I–IX, Tipografija E. Lissněr i J. Roman, Moskva 1875–1895.

ŠPIDLÍK, T., Der Einfluß cyrillo-methodianischer Übersetzungen auf die Mentalität der russischen Mönche, in ZAGIBA, F. (ed.), Cyrillo-Methodianische Fragen, slavische Philologie und Altertumskunde. Acta Congressus historiae Slavicae Salisburgensis in memoriam SS. Cyrilli et Methodii anno 1963 celebrati, Harrassowitz, Wiesbaden 1968, s. 95–102.

ŠPIDLÍK, T., Gesù nella pietà dei cristiani orientali, in ANCILLI, E. (ed.), Gesù Cristo, mistero e presenza, Pontificio Istituto di spiritualità del Teresianum, Roma 1971, s. 385–406.

ŠPIDLÍK, T., Il Cristo nei Karamazov, in Rocca, 23 (1969), s. 24–26.

ŠPIDLÍK, T., Il problema della sofferenza nella spiritualità russa, in AA.VV., La sapienza della croce oggi. Atti del Congresso internazionale, Roma 13–18 ottobre 1975, II, Elledici, Torino 1976, s. 479– 485.

ŠPIDLÍK, T., Joseph de Volokolamsk. Un chapitre de la spiritualité russe, OCA 146, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1956.

ŠPIDLÍK, T., L’autorità del libro per il monachesimo russo, in AA.VV., Il monachesimo orientale. Atti del convegno di studi orientali che sul predetto tema si tenne a Roma, nei giorni 9, 10, 11 e 12 aprile 1958, OCA 153, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1958, s. 159–179.

ŠPIDLÍK, T., L’obbedienza tra carisma e istituzione, in Vita Monastica, 100 (1970), s. 36–49; česky O integrální poslušnosti, in Studie, 20 (1969), s. 491–497.

ŠPIDLÍK, T., La doctrine spirituelle de Théophane le reclus. Le cœur et l’esprit, OCA 172, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1965.

ŠPIDLÍK, T., La preghiera presso i popoli slavi, in BOCCASSINO, R. (ed.), La Preghiera, II, Ancora–Coletti, Milano–Roma 1967, s. 787–817.

ŠPIDLÍK, T., Les „Strastoterpsi“ dans la spiritualité slave ou la valeur chrétienne de la souffrance, in RAM, 43 (1967), s. 453–461.

ŠPIDLÍK, T., Nil Sorskij e Iosif Volokolamskij, le radici del loro conflitto, in MAINARDI, A. (ed.), Nil Sorskij e l’esicasmo. Atti del 2. Convegno ecumenico internazionale di spiritualità russa Nil Sorskij e l’esicasmo nella storia spirituale e culturale della Russia. Bose, 21–24 settembre 1994, Qiqajon, Magnano 1995, s. 161–170.

ŠPIDLÍK, T., Předmluva, in Upřímná vyprávění poutníka, s. 56–57.

ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu. Systematická příručka, Refugium, Velehrad 2002.

ŠPIDLÍK, T., Ruská idea. Jiný pohled na člověka, Refugium, Velehrad 1996.

ŠPIDLÍK, T., The Heart in Russian Spirituality, in NEIMAN, D. – SCHATKIN, M., (ed.), The Heritage of the Early Church. Essays in honor of the very reverend Georges Vasilievich Florovsky on the occasion of his eightieth birthday, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1973, s. 361–374.

ŠPIDLÍK, T., Un facteur d’union: la poésie. Viacheslaf Ivanoff (1866–1949). In memoriam, in OCP, 33/1 (1967), s. 130–138.

TAFT, R.F., Život z liturgie. Tradice Východu i Západu, Refugium, Olomouc 2008.

TEODOR STUDITA, Antirrheticus, in PG 99,327–436.

TEODOR STUDITA, Epistolarum libri duo, in PG 99,903–1680.

TEOFAN ZATVORNIK, Начертание христианского нравоучения Епископа Феофана, Izdatělstvo Afonskogo Pantělejmonova monastyrja, Moskva 1895.

TEOFAN ZATVORNIK, Письма к разным лицам о разных предметах веры и жизни, Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1892.

TEOFAN ZATVORNIK, Письма о духовной жизни, Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1903.

TEOFAN ZATVORNIK, Путь ко спасению. (Краткий очерк аскетики), Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1908.

TEOFAN ZATVORNIK, Святоотеческие наставления о молитве и трезвении, или внимании в сердце к Богу и истолкование молитвы Господней словами св. Отцев, Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1889.

TEOFAN ZATVORNIK, Что есть духовная жизнь и как на нее настроиться?, Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1897.

TÉRA, M. (ed.), Svatí a hříšníci. Staroruská literatura 11.–12. století, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2015.

TĚREŠČENKO, A.V., Быт русского народа, Tipografija vojenno-učebnych zaveděnij, Sank-Petěrburg 1848.

Thómy z Štítného Knihy naučení křesťanského, Nákladem Musea království českého, Praha 1873.

THURNEYSEN, E., Dostojewski, Kaiser, München 1937.

TICHON ZADONSKÝ, Творения, I–V, Sinodalnaja Tipografija, Moskva 1898–1899.

TOLSTOJ, L.N., Děkabristé, J. Otto, Praha 1890.

TOLSTOJ, L.N., Dětství, chlapectví, jinošství, Odeon, Praha 1977.

TOMÁŠ AKVINSKÝ, Summa theologiae, II–II q.44 a.5 co.

TOMÁŠ AKVINSKÝ, Summa theologiae, II–II q.124 a.1 ad 1.

TRUBECKOJ, J.N., Из прошлого, Tip. Štajnmana, Wien 1920.

TURGENĚV, A.M., Записки Александра Михайловича Тургенева, in Русская старина, 47/9 (1885), s. 365–390.

TURGENĚV, I.S., Полное собрание сочинений и писем в тридцати томах, 1–30, Nauka, Moskva 1978–2018.

TURGENĚV, I.S., Смерть, in Полное собрание сочинений и писем в тридцати томах, III, Записки охотника, Nauka, Moskva 1979, s. 196–207; česky Lovcovy zápisky, Lidové nakladatelství, Praha 1976.

ŤUTČEV, F.I., Větrná harfa, Odeon, Praha 1977.

TYSZKIEWICZ, S. – BELPAIRE, TH., Écrits d’ascètes russes, Soleil levant, Namur 1957.

UN MONACO DELLA CHIESA D’ORIENTE, La preghiera di Gesù. Genesi, sviluppo e pratica nella tradizione religiosa bizantino-slava, Morcelliana, Brescia 1964.

USPENSKIJ, L.A. – LOSSKIJ, V.N., Der Sinn der Ikonen, Urs Graf, Bern 1952.

VASILIJ (KRIVOŠEJN), Date du texte traditionnel de la Prière de Jésus, in Messager de l’exarchat du patriarche russe en Europe occidentale, 7–8 (1951), s. 55–59.

VERCHOVSKOJ, S.S. (ed.), Православие в жизни, Izdatělstvo imeni Čechova, New York 1953.

Vitae Patrum I. Vita beati Antonii abbatis, in PL 73,125–194.

Vitae Patrum V. Verba seniorum, in PL 73,851–992.

Vitae sanctorum. Vita s. Euthymii, in PG 114,595–734.

VOGÜÉ, E.-M. DE, Les morts qui parlent, Nelson, Paris 1910; česky Mrtví mluví, Zemědělské knihkupectví A. Neubert, Praha 1926.

VOPATRNÝ, G., Hesychasmus jako tradiční křesťanská spiritualita, L. Marek, Brno 2003.

WILCZKOWSKI, C., Grands thèmes et message de la littérature russe, Éditions de la Revue des jeunes, Paris 1945.

ZABELIN, I., Домашний быт русского народа в XVI и XVII столетии, I–II, Sinodalnaja tipografija, Moskva 1862–1915.

ZAGIBA, F. (ed.), Cyrillo-Methodianische Fragen, slavische Philologie und Altertumskunde. Acta Congressus historiae Slavicae Salisburgensis in memoriam SS. Cyrilli et Methodii anno 1963 celebrati, Harrassowitz, Wiesbaden 1968.

ZANDEROVÁ, V.A., Seraphim von Sarow. Ein Heiliger der orthodoxen Christenheit (1759–1833), Patmos-Verlag, Düsseldorf 1965.

ZARIN, S.M., Аскетизм по православно-христианскому учению, I, Tipo-litografija Sankt-Petěrburgskoj ťurmy, Sankt-Petěrburg 1907.

ZERNOV, N., St. Sergius, Builder of Russia, Society for Promoting Christian Knowledge, London 1939.

ZIMIN, A.A., Краткие летописцы XV–XVI вв., in Исторический архив, 5 (1950), s. 3–39.

ZIMIN, A.A., О политической доктрине Иосифа Волоцкого, in Труды отдела древнерусской литературы, 9 (1953), s. 159–177.

Περὶ τοῦ ἀββᾶ Φιλήμονος. Λόγος πάνυ ὠφέλιμος, in BHG, s. 2368–2370.

Φιλοκαλία τῶν ἱερῶν νηπτικῶν συνερανισθείσα παρὰ τῶν ἁγίων καὶ θεοφόρων πατέρων ἡμών ἐν ἠ διὰ τῆς κατὰ τὴν πράξιν καὶ θεωρίαν ἠθικής Φιλοσοφίας ὁ νοῦς καθαίρεται, φωτίζεται, καὶ τελειούται, A. Bortoli, Benátky 1782; staroslověnsky Добротолюбие, I–II, přeložil Paisij Veličkovskij, Moskva 1793–1798.

Φιλοκαλία τῶν ἱερών νηπτικῶν, I–V, Papademetriou, Athenai 1957–1963; rusky Добротолюбие, I–V, přeložil Teofan Zatvornik, Tipografija I. Jefimova, Moskva 1883–1889; Добротолюбие, I–V, Tipografija Lebeděva, Sankt-Petěrburg – Moskva 1877–1890; italsky La Filocalia, I–IV, Gribaudi, Torino 1982–1987; německy Philokalie der heiligen Väter der Nüchternheit, I–V, Verlag Der Christliche Osten, Würzburg 2007; anglicky The Philokalia, I–IV, Faber and Faber, London 1979–1995; francouzsky Philocalie des pères neptiques, composée à partir des écrits des saints pères qui portaient Dieu, 1–11, Abbaye de Bellefontaine, Bégrolles-en-Mauges 1979–1991; česky Filokalie, I, Refugium, Olomouc 2019.

Библиотека и архив Соловецкого монастыря после осады (1676 года), in Чтения в Императорском Обществе Истории и Древностей Российских при Московском Университете, 1 (1887), s. 1–80.

Домострой Сильвестровского извода, Glazunov, Sankt-Petěrburg 1911.

Дополнения к Актам историческим, собранныя и изданныя Археографическою комиссиею, I, Tipografija II Otdělenija Sobstvennoj J. I. V. kanceljarii, Sankt-Petěrburg 1846.

Духовная грамота преподобного Игумена Иосифа, in MAKARIJ (MOSKEVSKÝ), (ed.), Великие Минеи Четьи, I, Сентябрь, Archeografičeskaja komissija, Sankt-Petěrburg 1868, s. 499–615.

Житие и писания молдавского старца Паисия Величковского, Izdanije Kozelskoj Vveděnskoj Optinoj pustyni, Moskva 1892.

Житие преподобного Иосифа Волоколамского, in MAKARIJ (MOSKEVSKÝ), (ed.), Великие Минеи Четьи, I, Сентябрь, Archeografičeskaja komissija, Sankt-Petěrburg 1868, s. 453–499.

Записки Николая Александровича Мотовилова, служки Божией Матери и преподобного Серафима, Otčij dom, Moskva 2005.

Наказ св. Иосифа Волоцкого одному из братии, о наблюдении монастырского устава, in Дополнения к Актам историческим, собранныя и изданныя Археографическою комиссиею, I, Tipografija II Otdělenija Sobstvennoj J. I. V. kanceljarii, Sankt-Petěrburg 1846.

Невидимая брань. Блаж. памяти старца Никодима Святогорца, Afonskij russkij Pantělejmonov monastyr, Moskva 1886.

Откровенный рассказ странника духовному своему отцу, Michailo-Archangelskij monastyr, Kazaň 1881; Откровенные рассказы странника духовному своему отцу. Написанные слышавшим, по убеждению следующего изречения в слове божием. „Тайну цареву добро есть храните, дела же божии открывати славно“, Čeremisskij Michailo-Archangelskij monastyr, Kazaň 1884; Откровенные рассказы странника духовному своему отцу, YMCA Press, Paris 1948; anglicky The Way of a Pilgrim, Philip Allan, London 1930; italsky Racconti di un pellegrino russo, Vita e pensiero, Milano 1955; francouzsky Récits d’un pèlerin à son père spirituel, Éditions de la Baconnière, Neuchâtel 1943; německy Ein russisches Pilgerleben, Petropolis-Verlag – Die Schmiede, Berlin 1925; česky Z vypravování ruského poutníka, in ACM, 22 (1931)–23 (1932); Upřímná vyprávění poutníka svému duchovnímu otci, přeložil Petr Vítámvás, Refugium, Olomouc 2018.

Писание старцев вологодских монастырей против Иосифа, in NOVIKOV, N.N. (ed.), Древняя Российская Вивлиофика, XVI, V tipografii Kompanii Tipografičeskoj, Moskva 1791, s. 424–428.

Послание старца Иосифа (Волоцкого), in KOSTOMAROV, N. (ed.), Памятники старинной русской литературы, IV, Повести религиозного содержания, древние поучения и послания, Tipografija P. A. Kuliša, Sankt-Petěrburg 1862.

Руководство к благочестивой жизни Франциска де Саль, епископа женевского. С кратким описанием жизни его, Universitětskaja tipografija, Moskva 1818–1819.

Свод указаний и заметок по вопросам пастырской практики, Tipografija V. Čičerina, Moskva 1899.

Сказания о Максиме Греке, in BĚLOKUROV, S.A., К истории духовного просвещения в Московском государстве XVI–XVII вв. Церковные или светские книги были в библиотеке московских государей XVI в., Tipografija G. Lissnera i A. Gešelja, Moskva 1899, s. III–CXXV.

Служебник, Izdanie Moskovskoj Patriarchii, Moskva 1960.

Старческое наставление о. Назария, игум. Валаамской обители, Sankt-Petěrburg 1785.

Творения святого отца нашего Кирилла, епископа Туровского, Tipografija Kijevo-Pečerskoj Lavry, Kyjev 1880.

Умное делание. О молитве Иисусовой. Сборник поучений святых отцов и опытных ее деятелей, Valaamskij monastyr, Sortavala 1936.

Что такое молитва Иисусова по преданию православной церкви. Беседы инока-старца с мирским иереем вызванные „Сборником о молитве Иисусовой“, Valaamskij monastyr, Sortavala 1938.

Шестоднев, составленный Иоанном экзархом Болгарским, in Чтения в Императорском Обществе Истории и Древностей Российских при Московском Университете. Июль-Сентябрь, 3 (1879), s. 1–254.

Slovníková hesla

ADNÈS, P., „Jésus (prière à)“, in DSp 8, sl. 1126–1150.

ARTAMONOV, J.A. – VOLOGODSKÁ, I.B., „Исаакий“, in ПЭ 27, s. 26–30.

BASIN, I., „Domna di Tomsk“, in BSSO 1, sl. 712–713.

BERNACKIJ, M.M., aj., „Григорий Палама“, in ПЭ 13, s. 12–41.

CIOFFARI, G., „Bulgakov, Sergej“, in ESKV, s. 179–181.

CIOFFARI, G., „Cyril z Turova“, in ESKV, s. 222.

CIOFFARI, G., „Čaadajev, Petr“, in ESKV, s. 227.

CIOFFARI, G., „Maxim Řek, svatý“, in ESKV, s. 579.

CIOFFARI, G., „Nicola di Pskov“, in BSSO 2, sl. 672–674.

ČEMUS, R., „Bezpopovci“, in ESKV, s. 167.

ČEMUS, R., „Ignatij, Brjančaninov“, in ESKV, s. 401–402.

ČEMUS, R., „Nikon z Černé Hory“, in ESKV, s. 624–626.

ČEMUS, R., „Nil Sorskij“, ESKV, s. 626–627.

ČEMUS, R., „Serafim Sarovský“, in ESKV, s. 811–812.

CHARKEVIČ, J. – ČEREPICA, V.N. – ŠEŠKO, A.V., „Гавриил“, in ПЭ 10, s. 200–202.

DIONISIJ (ŠLJONOV), JEROMONACH, „Варсонофий Великий“, in ПЭ 6, s. 684–696.

DUJČEV, I., Sergio, detto di Radonež, in BSS, 11, s. 871–873.

DUJČEV, I., Teodosio di Pečersk, in BSS 13, s. 292–295.

FARRUGIA, E.G., „Maxim Vyznavač, svatý“, in ESKV, s. 580–581.

FARRUGIA, E.G., „Sergej Radoněžskij“, in ESKV, s. 812–813.

FARRUGIA, E.G., „Theodor Studita, svatý“, in ESKV, s. 892–894.

FEDOTOVOVÁ, M.A. – TURILOV, A.A. – ZELENINOVÁ, J.E., „Димитрий“, in ПЭ 15, s. 8–30.

FIRSOV, S.L. – BOLŠAKOVOVÁ, S.E., „Ксения Петербургская“, in ПЭ 39, s. 187–193.

GARGANO, G.-I., „Losskij, Vladimír“, in ESKV, 544–545.

GLADKOVOVÁ, O.V. – VACHRINOVÁ, V.I., „Исидор Ростовский“, in ПЭ 27, s. 169–177.

GUAITA, G., „Alipio“, in BSSO 1, sl. 120.

GUAITA, G., „Cirillo vescovo di Turov“, in BSSO 1, sl. 515–517.

ILARION (ALFEEV), „Иларион“, in ПЭ 22, s. 166–172.

JEŽEK, V., „Bogoljubskij, Andrej, svatý kníže“, in ESKV, s. 171–172.

JUGIE, M., „Philarète Drozdov“, in DThC 12/1, s. 1376–1395.

JUGIE, M., „Philarète Goumilevski“, in DThC 12/1, s. 1395–1398.

KARBASOVOVÁ, T.B., aj.„Кирилл [Косма]“, in ПЭ 34, s. 318–338.

KEIDAN, V., „Nicola Kočanov di Novgorod“, in BSSO 2, sl. 668–669.

KEIDAN, V., „Tedoro di Novgorod“, in BSSO 2, sl. 1187–1189.

KISLAS, P., „Nicefore, Atonita“ in BSSO 2, sl. 605–606.

KOTRELJOV, N.V., „Иванов“, in ПЭ 20, s. 645–652.

LEMAÎTRE, J., „Contemplation“, in DSp 2/2, s. 1806–1818.

MAINARDI, A., „Cipriano (Киприан митрополит Киевский)“, in BSSO 1, sl. 470–479.

MAINARDI, A., „Teognosto, metropolita di Kiev“, in BSSO 2, sl. 1256–1259.

MELNIK, V.I., „Корейша, Иван Яковлевич“, in ПЭ 37, s. 686–688.

MITROFAN (ŠKURIN), JEROMONACH, „Антоний Алексеевич Монкин“, in ПЭ 2, s. 611.

NAZARENKO, A.V. – SAMOLJOVOVÁ, T.E., „Андрей Юрьевич Боголюбский“, in ПЭ 2, s. 393–398.

NAZARENKO, A.V. – TURILOV, A.A. – ČERNOMAZ, I.B., „Антоний“, in ПЭ 2, s. 602–606.

NAZARENKO, A.V. – TURILOV, A.A. – SMIRNOVOVÁ, E.S., „Борис и Глеб“, in ПЭ 6, s. 44–60.

PAPAROZZI, M., „Chomjakov, Alexej Stěpanovič“, in ESKV, s. 393–394.

PAPAROZZI, M., „Makarius Notaras / Makarius Korintský“, in ESKV, s. 555.

PIOVANO, A., „Cirillo di Beloozero“, in BSSO 1, sl. 493–508.

PIOVANO, A., „Dionisio il Greco, arcivescovo di Rostov“, in BSSO 1, sl. 690–692.

PIOVANO, A., „Paolo di Obnora, monaco, fondatore, santo“, in BSSO 2, sl. 772–779.

PIOVANO, A., „Sergio di Nurom“, in BSSO 2, sl. 992–996.

ROMODANOVSKÁ, V.A. – MAKARIJ (VERETENNIKOV) – PEČNIKOV, M.V., „Геннадий“, in ПЭ 10, s. 588–598.

SCHULTZE, B., „Filaret, Vasilij Michajlovič Drozdov, metropolita di Mosca“, in EC 5, s. 1290–1291.

SEMJAČKO, S.A. – VINOGRADOVOVÁ, J.A., „Иоасаф“, in ПЭ 25, s. 166–171.

SEMJAČKO, S.A. – VINOGRADOVOVÁ, J.A., „Димитрий Прилуцкий, Вологодский, игум.“, in ПЭ 15, s. 30–39.

SKVORCOV, G.V., „Домна Томская“, in ПЭ 15, s. 632.

SPITERIS, Y., „Řehoř Palama“, in ESKV, s. 792–793.

ŠPIDLÍK, T. – MIQUEL, P., „Icône“, in DSp 7, sl. 1224–1239; česky Ikona, in Velehrad – Řím. Modlil se tváří k východu, Refugium, Olomouc 2010, s. 226–232.

ŠPIDLÍK, T., „Bazil Veliký“, in ESKV, s. 153–154.

ŠPIDLÍK, T., „Ermites en Orient“, in DHGE 15, Letouzey et Ané, Paris 1963, s. 766–771.

ŠPIDLÍK, T., „Esicasmo“, in DESp 1, s. 707–709.

ŠPIDLÍK, T., „Fous pour le Christ“, in DSp 5, sl. 752–761.

ŠPIDLÍK, T., „Giuseppe, di Volokolamsk, santo“, in DIP 4, s. 1339–1340.

ŠPIDLÍK, T., „Iozif Volokolamskij“, in DESp 2, s. 1337–1338.

ŠPIDLÍK, T., „Jan z Kronštadtu“, in ESKV, s. 436–437.

ŠPIDLÍK, T., „Joseph de Volokolamsk, moine, 1439/40–1515“, in DSp 8, sl. 1408–1411; česky Josef Volokolamský mnich, 1439/40–1515, in Velehrad–Řím. Modlil se tváří k východu, Refugium, Olomouc 2010, s. 107–111.

ŠPIDLÍK, T., „Messaliáni“, in ESKV, s. 584–585.

VEREŠČAGIN, E.M., „Epifanii di Saggio“, in BSSO 1, sl. 779–781.

VIRGULIN, S., „Gabriele di Bambino“, in BSSO 1, sl. 950.

VIRGULIN, S., „Pafnutio di Borovsk“, in BSSO 2, sl. 736–742.

YOUSIF, P., „Izák z Ninive“, in ESKV, s. 423–424.

Zkratky

ABRAMOVIČ, D.I., Жития святых мучеников Бориса и Глеба

ABRAMOVIČ, D.I., Жития святых мучеников Бориса и Глеба и службы им, Imperatorskaja Akaděmija Nauk, Petrograd 1916.

BOLŠAKOV, S., I mistici russi

BOLŠAKOV, S., I mistici russi, S.E.I., Torino 1962.

Contacts

Contacts. Revue française de l’orthodoxie, Paris 1949n.

EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие

EPIFANIJ PREMUDRIJ, Житие преподобного и богоносного отца нашего Сергия чудотворца и Похвальное ему слово, написанные учеником его Епифанием Премудрым в XV веке, archimandrita Leonid (ed.), ПДПИ 58, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1885.

FEDOTOV, G.P., Svatí staré Rusi

FEDOTOV, G.P., Svatí staré Rusi, přeložili Jitka Komendová a Michal Řoutil, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2011.

Irénikon

Irénikon. Bulletin des moines de l’Union des églises, Amay-sur-Meuse, 1926n.

JAN KRONŠTADTSKÝ, Моя жизнь во Христе

JAN KRONŠTADTSKÝ, Моя жизнь во Христе, I–II, Obščestvo rasprostraněnija religiozno-nravstvennogo prosveščenija v duche Pravoslavnoj Cerkvi, Sankt-Petěrburg 1905.

JOSEF VOLOKOLAMSKÝ, Просветитель

JOSEF VOLOKOLAMSKÝ, Просветитель или обличение ереси жидовствующих. Творение преподобного отца нашего Иосифа, игумена Волоцкого, Duchovnaja akaděmija, Kazaň 1857.

KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia

KOLOGRIVOV, I.N., Saggio sulla santità in Russia, Queriniana, Brescia 1955.

LILIENFELD, F. VON, Nil Sorskij

LILIENFELD, F. VON, Nil Sorskij und seine Schriften. Die Krise der Tradition im Rußland Ivans III., Evangelische Verlagsanstalt, Berlin 1963.

Nebeský žebřík

JAN KLIMAK, Nebeský žebřík, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2015.

Russische Heiligenlegenden

BENZ, E. (ed.), Russische Heiligenlegenden, Die Waage, Zürich 1953.

Scala Paradisi

JAN KLIMAK, Scala Paradisi, in PG 88,631–1164.

SCHULTZE, B., Pensatori russi

SCHULTZE, B., Pensatori russi di fronte a Cristo. Saggi sul loro atteggiamento verso Cristo, la Chiesa e il Papa, I–III, Mazza, Firenze 1947–1949.

Svatí a hříšníci

TÉRA, M. (ed.), Svatí a hříšníci. Staroruská literatura 11.–12. století, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2015.

ŠPIDLÍK, T., Joseph de Volokolamsk

ŠPIDLÍK, T., Joseph de Volokolamsk. Un chapitre de la spiritualité russe, OCA 146, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1956.

ŠPIDLÍK, T., La doctrine spirituelle de Théophane le Reclus

ŠPIDLÍK, T., La doctrine spirituelle de Théophane le reclus. Le cœur et l’esprit, OCA 172, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1965.

TEOFAN ZATVORNIK, Что есть духовная жизнь

TEOFAN ZATVORNIK, Что есть духовная жизнь и как на нее настроиться?, Tipo-litografija I. Jefimova, Moskva 1897.

Upřímná vyprávění poutníka

Upřímná vyprávění poutníka svému duchovnímu otci, přeložil Petr Vítámvás, Refugium, Olomouc 2018.

Vyprávění o minulých letech

Vyprávění o minulých letech. Nestorův letopis ruský – nejstarší staroruská kronika, Pavel Mervart, Červený Kostelec 2014.

Φιλοκαλία

Φιλοκαλία τῶν ἱερών νηπτικῶν, I–V, Papademetriou, Athenai 1957–1963.

Беседы о молитве Иисусовой

Что такое молитва Иисусова по преданию православной церкви. Беседы инока-старца с мирским иереем вызванные „Сборником о молитве Иисусовой“, Valaamskij monastyr, Sortavala 1938.

Духовная грамота

Духовная грамота преподобного Игумена Иосифа, in MAKARIJ (MOSKEVSKÝ), (ed.), Великие Минеи Четьи, I, Сентябрь, Archeografičeskaja komissija, Sankt-Petěrburg 1868, s. 499–615.

Житие Максима Грека

CHARLAMPIJ, JEROMONACH, Житие преподобного отца нашего Максима Грека, Tipografija R. Golike, Sankt-Petěrburg, 1886.

Повесть временных лет

LICHAČEV, D.S. (ed.), Повесть временных лет, I–II, Izdatělstvo Akademii nauk SSSR, Moskva–Leningrad 1950.

Предание и Устав

NIL SORSKÝ, Предание и Устав, ПДПИ 179, M. S. Borovkovová-Majkovová (ed.), Tipografija M. A. Alexandrova, Sankt-Petěrburg 1912.

BHG

Bibliotheca hagiographica Graeca, Société des Bollandistes, Bruxelles 1895n.

BSS

Bibliotheca sanctorum [Enciclopedia dei santi], 1–12, Istituto Giovanni XXIII nella Pontificia Università lateranense, Roma 1961–1969.

BSSO

Bibliotheca sanctorum orientalium [Enciclopedia dei santi: Le chiese orientali], 1–2, Città nuova, Roma 1998.

DESp

Dizionario enciclopedico di spiritualità, 1–2, Ermanno Ancilli (ed.), Edizioni Studium, Roma 1975.

DHGE

BAUDRILLARD, A. (ed.), Dictionnaire d’histoire et de géographie ecclésiastiques, Letouzey et Ané, Paris 1912n.

DIP

Dizionario degli istituti di perfezione, 1–10, Edizioni Paoline, Roma 1974n.

DSp

Dictionnaire de Spiritualité ascétique et mystique, Éditions Beauchesne, Paris 1935–1995.

DThC

VACANT, J.M. (ed.), Dictionnaire de théologie catholique, 1–18, Letouzey et Ané, Paris 1903–1972.

EC

Enciclopedia cattolica, 1–12, Sansoni, Città del Vaticano 1948–1954.

ESKV

Encyklopedický slovník křesťanského Východu, Refugium, Olomouc 2010.

FCCO

Codificazione canonica orientale. Fonti, Congregazione per la Chiesa Orientale, Roma 1930n.

OCA

Orientalia Christiana Analecta, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1935n.

OChr

Orientalia Christiana, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1923–1934.

OCP

Orientalia Christiana Periodica, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1935n.

PatSor

Patristica Sorbonensia, Éditions du Seuil, Paris 1957n.

PG

MIGNE, J.P. (ed.), Patrologiae cursus completus. Series graeca, J. P. Migne, Paris, 1857–1866.

PL

MIGNE, J.P. (ed.), Patrologiae latinae cursus completus, J. P. Migne, Paris, 1844–1864.

PO

Patrologia orientalis, Firmin-Didot, Paris 1894n.

RAM

Revue d’ascétique et de mystique, Toulouse 1920n.

RBSl

Русский биографический словарь, 1–25, Imperatorskoje russkoje istoričeskoje obščestvo, Moskva 1896–1918.

SC

Sources chrétiennes, Éditions du Cerf, Paris 1942n.

ПДПИ

Памятники древней письменности и искусства, Obščestvo ljubitělej drevněj pismennosti, Sankt-Petěrburg 1878–1925.

ПЭ

Православная энциклопедия, Cerkovno-naučnyj centr „Pravoslavnaja enciklopedija“, Moskva 2000n.

Redakční poznámka

Předložená práce nabízí pouze základní informace a představuje nejvýraznější a nejdůležitější osobnosti a témata.

České vydání je rozšířeno o životopisné poznámky některých osobností (u nich neuvádíme pozn. redakce); dále jsou doplněny vysvětlující poznámky a odkazy na česky dostupnou literaturu.

Tomáš Špidlík, jezuita, kardinál, teolog nerozdělené církve, starec. Narodil se 17. 12. 1919 v Boskovicích, studoval filosofii a teologii na různých evropských univerzitách. Od roku 1955 vyučoval patristickou a východní spirituální teologii na Papežském východním institutu, později na Papežské univerzitě Gregoriana a na dalších univerzitách. Od roku 1991 žil a pracoval v římském Centru Aletti. V říjnu roku 2003 byl za své zásluhy o studium a službu pro jednotu křesťanů a za své nasazení ve službě církvi jmenován kardinálem. Zemřel 16. 4. 2010 v Římě a je pochován ve velehradské bazilice.