Současné otázky 74.

Na obálce je vitráž Maria se Sluncem života akad. mal. Jana Jemelky

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

ISBN 978-80-7412-383-2 (tištěná kniha 2020)

ISBN 978-80-7412-384-9 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-385-6 (mobi 2020)

ISBN 978-80-7412-386-3 (pdf 2020)

Z italského originálu

La Madre di Dio

přeložila Růžena Růžičková-Sanicola

Odpovědný redaktor Pavel Ambros

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 557. publikaci

Olomouc 2020

Cena 70 Kč (včetně DPH)

Tomáš Špidlík

Matka Boží

Tři mariánské modlitby

Předmluva

Křesťané odvozují své jméno od Krista, svého Pána. On je středem jejich života a světlem světa. Mariánská úcta toto světlo neumenšuje, naopak ještě více ho v jeho nádheře a síle zviditelňuje. Kristus je Bůh, který se vtělil, stal se člověkem prostřednictvím lidské matky, aby spasil svět. Jak by mohl existovat Spasitel, kdyby tu nebyli ti, kteří jsou spaseni? Panna Maria je předobraz člověka dokonale vykoupeného Kristem. Nuže, kdo chce poznat účinky Kristovy spásy, ať vzhlédne k Panně Marii.

Život Panny Marie je nejhezčí duchovní četba, předčí všechny životopisy svatých. V líčení jejího života najdeme jen několik málo zmínek o vnějších událostech, jsou shrnuty v hutné zkratce: evangelium zmiňuje život Marie jen v několika řádcích. Ty jsou však plné vnitřního významu, každá událost je vyjádřením tajemství toho či onoho dogmatu. Definujeme-li moudrost jako umění žít a užívání všech možností daru života, který jsme obdrželi, Panna Maria se stává nejmoudřejší, vede nás na cestě k věčnosti.

O Panně Marii bylo v průběhu dějin církve napsáno nespočet pojednání. Úcta k ní je pro většinu křesťanů pramenem poznání. Poznávají ji především z modliteb, jimiž se na ni obracejí. Pro tuto knížku jsme proto vybrali následující metodu: shrnuli jsme učení církve o Panně Marii a vkládáme tento výběr do meditací o třech hlavních modlitbách: Zdrávas Maria, Magnificat a Zdrávas Královno.

Zdrávas Maria[1]

Zdrávas Maria

Úryvek o zvěstování Panně Marii je často předmětem rozjímání a kázání. K této události existuje bezpočet vyobrazení. Tento okamžik lidských dějin rozhoduje o všem, je dovršením stvoření. Lidské setkávání s božským světem je základní otázkou každého náboženství a odpovědi na ni jsou velmi různé. Bible se již od počátku zabývá těmito dvěma protilehlými skutečnostmi.

Kapitoly, které následují po vyprávění o stvoření a prvním hříchu, až do 11. kapitoly knihy Genesis schematicky vykreslují dějiny celého lidstva, zatímco od 12. kapitoly můžeme sledovat dějiny vyvoleného národa. V první části najdeme úryvek o babylonské věži (srv. Gn 11,1–9). Stavba věží, které slouží i jako chrámy, symbolizuje lidské úsilí dosáhnout toho, co je božské, vlastními silami a uskutečnit lidskou společnost, která by byla jednotná a svorná. Toto úsilí skončí teologickým a sociologickým fiaskem, protože se nelze dostat až k Bohu, který přebývá na nebesích, a lidé si bez Boží pomoci nerozumí, mluví různými jazyky: „Hospodin zmátl jazyk celé země.“ (Gn 11,9)

Počínaje kapitolou Gn 12 vyprávění dostává jiný ráz. Abraháma vyvolil sám Bůh a vyprávění o Jákobově žebříku v Gn 28 je opačnou paralelou k babylonské věži. Když Jakub spal na poušti jako ubohý utečenec, „zdál se mu sen: na zemi stál žebřík sahající nahoře až do nebe. Po něm vystupovali a sestupovali Boží andělé“. (Gn 28,12) Tento obraz evokuje dosažení ideálu, který sledovali stavitelé babylonské věže, nikoli lidskými silami, vzepětím rozumu a vůle stvořených bytostí, ale spíše naopak, sestoupením Boha, který promlouvá z výsosti: „Tvých potomků bude jako prachu země, rozšíříš se na západ a na východ, na sever a na jih. V tobě a tvém potomstvu budou požehnány všechny národy země. Já budu s tebou, budu tě chránit, kamkoli půjdeš. Přivedu tě zpátky do této země. Neopustím tě, dokud nesplním, co jsem ti slíbil.“ (Gn 28,14–15)

Celé následující dějiny Izraele jsou postupným odhalováním tohoto zaslíbení. V rozličných chvílích, i v těch nejosudnějších, Bůh sestoupí, aby chránil a spasil svůj národ. A není vůbec nahodilé, že v okamžiku, kdy nehodný král Achaz o tom pochybuje, Izaiáš oznamuje snad nejkrásnější proroctví Starého zákona, které má naplnit zaslíbení dané na počátku: „Hle, panna počne a porodí syna a dá mu jméno Emanuel (to je Bůh s námi).“ (Iz 7,14)

Jákob viděl anděly, jak k němu sestupují. Nyní, v samotném završení pradávného plánu spásy přichází anděl Gabriel do Nazareta k Panně a zdraví ji: „Buď zdráva, milostiplná! Pán s tebou!“ (Lk 1,28) Pozdrav obvykle vyslovuje ten, kdo přichází, a v našem případě je to posel samotného Boha. Vzhledem k tomu, že představuje stvrzení věčné spásy, anděl je východními ikonopisci často znázorňován jako silný muž, který přináší rozhodující poselství pro celé lidstvo. Jeho pozdrav je přeložen do latiny a západních jazyků neutrálním slovem Ave! V řečtině a ve slovanských jazycích se místo toho říká: Raduj se! Buď zdráva! Zdá se, že tento výraz je pro danou okolnost vhodnější. To, že církev přidává ještě Mariino jméno, má další duchovní význam. Obvykle jméno k pozdravu přidáváme, abychom vyjádřili, že se setkáváme s dobře známou osobou. Anděl, který přináší Panně Marii zvěst, ukazuje na osobní a privilegované vyvolení, jež bylo u Boha od věčnosti.

Milosti plná

Darům, které dostáváme od Boha, se všeobecně říká milost. Bůh Bible je zjevně Bohem plným milosrdenství a milosti (srv. Ez 34,6). Svoji přízeň sesílá na ty, které si vyvolí. Je přirozené, že mezi nimi má první místo Ježíš, vtělený Boží Syn, jak to dosvědčuje evangelista: „Neboť Zákon byl dán skrze Mojžíše, milost a pravda přišly skrze Ježíše Krista.“ (Jan 1,17) Člověk tedy dostává milost podle toho, do jaké míry je ve spojení s Ježíšem. Kdo by mohl být spojen se Spasitelem více než jeho matka? Ona přijala do svého lůna, do svého života, plnost vtělené milosti.

Taková plnost je s hříchem neslučitelná. Proto katolíci vyznávají dogma o neposkvrněném početí Panny Marie. Je pravda, že pravoslavní teologové se proti této definici staví, avšak i oni obhajují dokonalou čistotu Matky Boží. Vladimír Losskij například píše: „Ona představuje vrchol svatosti. (…) Byla bez hříchu i tam, kde univerzální hřích vládne (…), v ní se nemohl hřích uskutečnit.“[2] Stejnou myšlenku vyjadřuje i Pavel Evdokimov: „Je organicky spjata s potomstvem Adamovým, sdílí společný úděl se všemi lidmi. Přesto je však Maria uchráněna jakékoli osobní nečistoty a všeho zla, které se v ní stalo nečinným.“[3] Za povšimnutí stojí způsob, jímž se autor vyjadřuje: Maria je „chráněna jakékoli osobní nečistoty“.[4] Z toho plyne, že hřích je třeba přičíst osobě, přirozenost nehřeší.

Důvod, proč pravoslavní teologové formulaci tohoto katolického dogmatu odmítají, vyrůstá z obavy, že z takového pohledu na Pannu Marii podle nich plyne, že by neměla účast na naší hříšné přirozenosti, kterou jsme zdědili od Adama. Dogma však nic takového neříká. I Ježíš vzal na sebe naši přirozenost, a přesto je ve své osobě neposkvrněný Beránek. Jeho Božská moc zvítězila nad každým osobním zlem a plnost milosti měla v Panně Marii stejný účinek.

Nicméně zde existuje nebezpečí, že i katolíci budou dogma o neposkvrněném početí chápat negativně, jakoby se jednalo o pouhý Boží dar, a Panně Marii by se tak nepřičítala jakákoli vlastní zásluha. Nebyl by to její svobodný čin. V tom případě bychom ji mohli obdivovat, ale nemohli bychom ji napodobit. Neposkvrněná čistota Matky Boží je však pozitivní síla. Projdeme-li pojmy, které se vyskytují v duchovních knihách křesťanského Východu, najdeme zde výraz, který v našem případě můžeme velmi vhodně použít. Proslavený termín apatheia (ἀπάθεια), nepřítomnost vášní, definoval svatý Jan Klimak jako „nebe na zemi“, „vzkříšení duše před vzkříšením těla“.[5] Námitky proti tomuto výrazu tentokrát nepocházejí od východních teologů, ale od západních. Zvláštním způsobem se podobají argumentům výše zmíněných východních teologů proti dogmatu o neposkvrněném početí. Svatý Jeroným má za to, že apatheia chce uchránit člověka před hříchem a jeho následky negativním způsobem, a to tak, že ho vytrhuje z lidské podstaty a dělá z něj „buď kámen, nebo anděla“.[6]

Dnes víme, že námitky svatého Jeronýma byly formulovány vlivem nedorozumění. Apatheia je něco zcela jiného. Nejedná se totiž o absenci, nepřítomnost lidské citlivosti ani o negativní odstranění jejích důsledků. Je právě naopak silou lásky, darem Ducha, pohotovostí, která dokáže jednat vůči útokům každého zla ihned: jakmile se objeví, odrazí je, a zlo se tím stává nečinným. Přirovnání, jež uvádí svatý Efrém, nepostrádá důvtipu: když je polévka teplá, mouchy si na ni nemohou sednout, ale jakmile vychladne, všechny do ní padají. Síla lásky způsobuje, že jakékoli zlo nemůže působit.

Podobně o svatosti Panny Marie píše Losskij: „Hřích se v ní nikdy nemohl rozvinout.“ Evdokimov upozorňuje: „Bůh nepůsobí na člověka, ale v něm, nepůsobí na Pannu Marii, jako by jí přidával nějaký dar navíc, ale v součinnosti, v samém jádru boholidské spolupráce. Formaci její osoby předcházelo jak od věčnosti zvláštní Boží povolání, tak Mariino úplné Fiat – staň se.“[7] Jde o svobodný souhlas skromné dívky Páně k tomuto volání, o svobodnou odpověď bez výhrad. „Jedná se tedy o dokonalé uskutečnění ideálu zbožštění člověka, který byl řeckým otcům tak blízký.“[8]

Losskij hájí mariánskou úctu proti těm, kteří tvrdí, že i přes všechny projevy zbožnosti, jež si Panna Maria zaslouží, je třeba zdůraznit, že ona není Bůh, že mezi Stvořitelem a jeho stvořením bude stále nepřeklenutelná propast. Nikdo tento rozdíl nepopírá. Avšak mariánská úcta, říká Losskij, spočívá v oslavování toho, co je jádrem naší spásy: překonání této propasti. Panna Maria je opravdu „Královnou nebe, které sama východní liturgie přiznává slávu, jež přináleží Bohu (doxa theoprepés; δόξα θεοπρεπής)“. Proto svatý Řehoř Palama vytrvale nazývá Matku Boží „hranicí stvořeného a nestvořeného“.[9] Vedle božské hypostaze vtělené (Ježíše) je zde i zbožštěná hypostaze lidská (Panna Maria). Bůh se stal člověkem, aby se člověk stal božským, to je známý princip patristické teologie. „Nejvyšší slávou Matky Boží je eschaton, dovršená realita, uskutečněná ve stvořené osobě ještě před koncem světa (…).“[10]

Ačkoliv je tento ideál tak velký, je nám křesťanům představován jako příklad, který máme podle stupně svého povolání následovat tím, že otevřeme dveře svého srdce a vyslovíme velkorysé ano svému povolání a darům milosti, jež dostáváme.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

1 Do podoby, jak ji známe dnes, se modlitba Zdrávas Maria vyvíjela postupně. Skládá se ze dvou částí: z pozdravu anděla Panně Marii ve chvíli zvěstování (srv. Lk 1,28) a zvolání Alžběty (srv. Lk 1,42). Církev k této první části navíc přidala další část ve formě prosby: „Svatá Maria, Matko Boží, atd.“ Je těžké přesněji určit, kdy křesťané začali Matku Boží těmito slovy vzývat. Spojení dvou veršů evangelia najdeme ve východních liturgiích svatého Jakuba (která se slouží v Jeruzalémě), svatého Marka (liturgie Koptů) a svatého Jana Zlatoústého (slavená v Konstantinopoli pravděpodobně od konce 5. nebo začátkem 6. století). V této epoše se přidává i oslovení jménem Maria, jak to můžeme pozorovat v liturgii svatého Bazila. Jméno Ježíš uvedené na konci se přednášelo poprvé v koptštině (asi v 5. století), zatímco na Západě se s ním setkáme až ve 12. století. V té době se modlitba Zdrávas Maria začíná často recitovat a přidává se k Otčenáši a Vyznání víry. Tento zvyk se šířil zásluhou středověkých řeholních řádů, především cisterciáků, premonstrátů, dominikánů, servitů a dalších. Jednalo se však pouze o první část textu. Zvolání Svatá Maria se začíná objevovat až v 17. století jako rozšíření prvního zvolání litanií: Svatá Maria, oroduj za nás! Toto rozšíření je někdy obsáhlejší, někdy kratší.

2 LOSSKIJ, V.N., A l’image et à la ressemblance de Dieu, Aubier–Montaigne, Paris 1967, s. 202.

3 EVDOKIMOV, P.N., La novità dello Spirito, Ancora, Milano 1979, s. 289n.

4 EVDOKIMOV, P.N., L’Ortodossia, EDB, Bologna 1981, s. 213.

5 JAN KLIMAK, Scala paradisi, 29, in PG 88,1148.

6 JERONÝM, Epistulae 121–154, 133, CSEL 56, s. 246; Dialogus adversus Pelagianos, in PL 23,496a.

7 EVDOKIMOV, P.N., La novità dello Spirito, Ancora, Milano 1979, s. 291.

8 EVDOKIMOV, P.N., La novità dello Spirito, Ancora, Milano 1979, s. 291.

9 LOSSKIJ, V.N., A l’image et à la ressemblance de Dieu, Aubier–Montaigne, Paris 1967, s. 194, 206.

10 LOSSKIJ, V.N., A l’image et à la ressemblance de Dieu, Aubier–Montaigne, Paris 1967, s. 194, 206.

Magnificat[37]

Velebí má duše Hospodina

Evangelium klade Panně Marii tento chvalozpěv do úst ve chvíli, kdy se setkává s Alžbětou (srv. Lk 1,46–55). Je to setkání dvou matek, které jsou na počátku nové epochy spásy, matky Spasitele a matky jeho předchůdce. Jsou tedy obě zvláštním způsobem požehnané mezi ženami. Zároveň oba jejich synové patří mezi ty, kteří „se zrodili ne z krve ani z vůle těla, ani z vůle muže, ale z Boha“. (Jan 1,13) Neplodná Alžběta počala prostřednictvím milosti a Panna Maria přímo zásahem Ducha Svatého.

Její plodné panenství se stává nejdražším Božím darem, na který ona odpoví svým Magnificat (Velebí má duše Pána). Titul Maria – vždy Panna (aeiparthenos; ἀειπάρθενος) se nachází v aktech koncilů, počínaje 2. konstantinopolským koncilem (r. 551).

Panenství již od 4. století představuje téma, které má v křesťanské duchovní literatuře přední místo. Nastíníme zde některá hlediska.

Duchovní plodnost: ctnostné duše napodobují plodnost Marie, Panny a Matky. Origenes píše: „Každá panenská a neporušená duše je Matkou Ježíše, když počne z Ducha Svatého, aby zrodila vůli Otce.“[38] Svatý Řehoř Nysský píše, že panenské osoby „vnášejí mezi lidi vztahy čistě duchovní, jaké jsou v Nejsvětější Trojici a na nichž má Maria podíl.“[39]

Duchovní panenství má za následek nepřetržitou modlitbu, „vnitřní smysly nepřetržitě upřené na Boha k němu lnou“.[40] Navrací člověku dar volného přístupu k Otci, přináší znovunabytí svobodného přístupu k Bohu (parrésia; παρρησία).

Panna Maria je předobrazem církve – také ta duchovně rodí tajemné Tělo Kristovo a vede své děti ke vztahu s Nejsvětější Trojicí. Když proto kontemplativní autoři mluví o panenství Panny Marie, spíše než na panenství tělesné dávají důraz na panenství duchovní. Maria je dokonalá Panna, protože se plně zasvětila Pánu. Panenství a svatost jsou ve vzájemném vztahu.

V ikonografii je tělesná integrita vyobrazena třemi hvězdami, jednou nad hlavou a dvěma nad rameny: znamenají panenství Marie před porodem, během porodu a po porodu.

Můj duch jásá

Svatý Izák Syrský čisté srdce připodobňuje k fontáně, ve které se zrcadlí Bůh. Očištěné duše mají tedy privilegium kontemplace, vidí Boha všude. To je jejich radost, předzvěst nebeského vidění. Panna Maria byla čistá, tedy dokonale kontemplativní. Někdo se ptá: jak mohla být kontemplativní, když musela dělat tolik každodenních prací jako každá žena v Palestině? Z tohoto důvodu někteří autoři představují Pannu Marii spíše jako příklad milosrdných skutků, například když vedená láskou spěchá pomoci Alžbětě.

Musíme si však uvědomit, že rozlišení mezi skutky a kontemplací neznamená, že je třeba je oddělit a že jsou neslučitelné. Svatý Bazil Veliký píše: „Bůh obsahuje naše dobrá díla, vždyť je Stvořitel našeho srdce. Když však mluvíme o skutcích, myslíme tím také myšlenky, ideje a vůbec jakoukoli lidskou činnost.“[41] Je pravda, že některé činy naši pozornost příliš soustřeďují na pozemské zájmy, jiné naproti tomu pomáhají pozvednout naši mysl k Bohu. Mezi skutky, které jsou vnitřně spojeny s kontemplací, již Filón Alexandrijský vyjmenovává liturgické úkony. Proto v kontemplativních klášterech je kladen velký důraz na liturgii.

V této souvislosti se můžeme odvážit říci, že život Panny Marie byl příkladně liturgický. Jsme si velmi dobře vědomi, že toto vyjádření je neobvyklé. Objasnit je můžeme následovně: podstata liturgie je služba Bohu. Význam slova naznačuje jeho původ. V řečtině výraz leiturgein (λειτουργεῖν) znamená vykonávat službu nebo sloužit. Matka Boží, jako všechny matky, sloužila svému synu, tomu, který byl Synem Božím. Z toho vyplývá jednoduchý závěr: celý její pokorný život měl bohoslužebný rozměr, její život se stal liturgickou službou. Ona byla tím, co se říká o některých světcích: kontemplativní v činnosti (contemplativa in actione).

Podstatou kontemplace je schopnost vidět Boha ve všem: ve vesmíru, v bližních, ve svém jednání a osobitým způsobem ve svém vlastním srdci. Taková kontemplace je činnost par excellence, jak to potvrzuje svatý Bazil. Tím, že člověk kontempluje Boha, zpřítomňuje jej v tomto světě: „Prostřednictvím stálé vzpomínky máme Boha v nás přítomného.“[42]

Toto vše můžeme vztáhnout i na Pannu Marii. Její duch byl s Bohem spojen dokonalou jednotou – tato dokonalá jednota se stala určitým druhem vtělení Boha ve světě ještě předtím, než se toto vtělení v dějinách spásy jedinečně uskutečnilo narozením Krista v těle. „Maria počala dřív v mysli než v těle,“[43] říkají církevní otcové.

Ten, kdo o tomto učení uvažuje, nemůže ho nevidět výmluvně vyobrazené v ikoně, která se nazývá Znamení. Modlící se Panna Maria má zdvižené ruce (orantka), na hrudi má patenu ve tvaru kruhu, v němž je Slovo Boží, Syn, který se věčně rodí z Otce a který se nyní má narodit z Panny Marie jako člověk.

Téma kontemplace opakovaně najdeme v textech svátku Uvedení přesvaté Bohorodičky do chrámu, jenž se ve starobylých klášterech slavil 21. listopadu. Bohatství výrazů a odvolání na symboly jsou pochopitelné pouze tomu, kdo dobře zná duchovní literaturu týkající se vnitřní modlitby. Podle apokryfního vyprávění přivedli rodiče Pannu Marii ještě jako malou holčičku do jeruzalémského chrámu a představili ji veleknězi. Zde se sama ujala tkaní opony pro velesvatyni. V Origenově interpretaci bylo původní plátno v jeruzalémském chrámě symbolem Kristova lidství, jež zakrývalo – podobné závoji velesvatyně – přítomnost Boží. Podle tohoto vyprávění Panna Maria byla živena chlebem, který jí přinášeli andělé. Andělský chléb je symbolem kontemplace, vzhledem k tomu, že Kristus dosvědčuje, že „andělé nepatrných v nebi stále hledí na tvář mého nebeského Otce“. (Mt 18,10) Samotný chrám je místo Božího přebývání, kam mohou kontemplací vstoupit ti, kdo žijí v Duchu. Jsou výslovně vyzváni k následování Panny Marie v kontemplaci, jak můžeme číst v ranních chválách byzantského obřadu tohoto svátku: „Slavná brána, rozumu nedostižná, když překročila brány Božího chrámu, nyní zve nás, abychom – ji následujíce – také my do Božího chrámu vstoupili a žili sladkostí božských divů, jíž je ona sama prodchnuta.“[44]

Kontemplace bývá ztotožňována s opravdovou moudrostí. Tradice vzývá Pannu Marii jako trůn moudrosti. Byzantští umělci toto téma na ikonách vyjadřují zvláštním motivem. Umísťují Pannu Marii na trůn, který má podobu harfy. Původ tohoto vyobrazení by měl být v mytologické vzpomínce: tak jako Orfeus si divokou zvěř podroboval svým zpěvem, podobně moudrý člověk dokáže stejným způsobem sladit vše, co se jeví ve světě jako rozporné a protichůdné. V případě Panny Marie se jedná o harmonii mezi lidmi a Bohem.

Ve východní tradici je Moudrost, Sofia, představována ve zbožštěném světě, plném Boha, jehož uměleckým vyjádřením je chrám Boží Moudrosti (Hagia Sofia) v Konstantinopoli. Avšak z mariánského hlediska je za umělecké vyjádření tohoto tajemství možné pokládat dobře známou novgorodskou ikonu Boží Moudrosti (okolo roku 1500). Moudrost je zde vyobrazena jako anděl sedící na královském trůně. Je to symbol celého plánu spásy, který působí ve světě. Vedle tohoto kosmického tajemství spásy stojí vpravo Panna Maria a vlevo svatý Jan Křtitel. Skladba ikony je klasickým příkladem vyobrazení kontemplace stvoření (theória fysiké; θεωρία φυσική)[45], jež pod tím, co je viditelné, odhaluje hlubší, očím neviditelnou skutečnost. Jan Křtitel uviděl při křtu Spasitele, který se ponížil a sestoupil do vody Jordánu (kenoze), ale poznal v něm Beránka Božího. Panna Maria spolupracovala na tkaní závoje lidského těla pro Pána Ježíše, rozpoznala v něm hlubší skutečnost Slova, které se v něm ukrývalo, a zároveň odhalovalo, a nabyla duchovní poznání rozumem nedostižné, pravou gnózi. Stala se blahoslavenou, protože uvěřila.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

37 Vyprávěním příběhu navštívení, který dává rámec tohoto chvalozpěvu, tvoří evangelista Lukáš pojítko mezi tradicí Jana Křtitele a Ježíše. Setkání dvou matek, které jsou v jiném stavu, se může zdát nevýznamné, avšak svým podstatným obsahem je něčím zcela neobyčejným. Obě věřící ženy, osvícené Duchem Svatým, jsou si velmi dobře vědomy, že s životy těchto dvou dětí, jejichž narození očekávají, bude mít počátek čas spásy. Magnificat, který se stal křesťanským zpěvem vděčnosti, velmi podobný chvalozpěvu Anny, matky proroka Samuela (srv. 1Sam 2,1–10), se nabízí jako nanejvýš vhodná modlitba všech těch, kteří trpí, ale nikdy si nezoufají a důvěřují Bohu. Jsou v ní shrnuty všechny modlitby Starého zákona, ale mají naprosto novou sílu. Je proto pochopitelné, proč se tento chvalozpěv církev stále modlí a proč se z něho stala perla každodenních modliteb liturgie hodin, breviáře.

38 ORIGENES, Fragmenta in Mattheum, 281, in BENZ, E. – FRÜCHTEL, L., (ed.), Origenes Werke, XII, Commentarius in Matthaeum, III,2, GCS 41/2, J. C. Hinrichs Verlag, Leipzig 1941, s. 126.

39 Srv. VÖLKER, W., Gregor von Nyssa als Mystiker, Franz Steiner Verlag, Wiesbaden 1955, s. 257.

40 DIADOCH Z FÓTIKY, Capita centum de perfectione spirituali, in PG 65,1167–1212; francouzsky Œuvres spirituelles, SC 5, Cerf, Paris 1955, s. 84.

41 BAZIL VELIKÝ, Homilia in Psalmum, 32,8, in PG 29,344.

42 BAZIL VELIKÝ, Homiliae in Hexaemeron, 3,10, in PG 29,77 (in SC 26, s. 243); česky Devět kázání o stvoření světa, Oikoymenh, Praha 2004, s. 119–121).

43 AUGUSTIN, Sermones de Tempore, 215,4, in PL 38,1074.

44 MERCENIER, E., La prière des Églises de rite byzantin, II, Editions de Chèvetogne, Chèvetogne 1953, s. 155.

45 Kontemplace Boha skrze stvoření.

Zdrávas Královno[54]

Zdrávas

Ave a salve jsou rovnocenné termíny. Svým ave pozdravil anděl z nebe Pannu Marii. My svým salve ze země zdravíme Královnu nebes, abychom si připomněli první andělský pozdrav.

Královno

Když křesťané začali po vydání Ediktu milánského (313) Konstantinem Velikým stavět kostely, zobrazovali v nich postavu Krista sedícího na císařském trůně jako Pána nebe a země, Vševládce (Pantokratora). Pod jeho nohama je často vyobrazena duha, představující kruhy kosmických sil, které vládnou vesmírem. Antičtí filosofové je pokládali za neměnné a neomylné. Spolu s kosmickými zákony tvoří osud, fatum, kterému se musí lidé, a dokonce i bohové podrobit. Tyto zákony lze vyčíst z pohybu hvězd, a proto ti, kteří byli považováni za moudré, se zabývali astrologií. To, co je předpovězeno ve hvězdách, nemůže být změněno. Člověk je na zemi jen malý kosmos, mikrokosmos, který se musí podrobit jako sluha velkému kosmu, makrokosmu, jinak bude nemilosrdně zničen.

Otcové církve museli bojovat proti astrologii, plodící fatalismus, který byl v jejich době velmi rozšířen. Učili, že kosmické zákony a celý vývoj vesmíru jsou podřízeny Kristu, který je stvořil, a proto je i jejich pánem. Tři králové, kteří představovali pohanskou vědu, jak píše svatý Ignác z Antiochie, hledali narození Krista pod příznivou hvězdou, ale přišli na to, že ta hvězda musela dojít tam, kde se narodil, protože je jemu podřízená.

Ikonografickým symbolem této univerzální moci je trůn, na kterém Spasitel sedí. Avšak od 6. století tento motiv prodělal další vývoj. Na trůně sedí Matka Boží a Spasitel a vládce světa je na jejím klíně. V italském malířství byl tento druh kompozice nazýván Kristus ve slávě (Maiestas Domini). Na první pohled se zdá tato obměna náhodná, ale ukrývá se v ní hluboká teologická úvaha.

V antické řecko-římské civilizaci byl spletitý náboženský problém vztahu mezi Bohem a vesmírem ještě složitější kvůli rozdělení na dva různé světy: svět viditelný a svět neviditelný. Církevní otcové si byli vědomi toho, že mohou tento protiklad rozřešit, když budou vycházet z vtělení Božího Slova. V Kristu–Bohočlověku se uskutečnily obnova a shrnutí všech věcí v Kristu, obnova všeho stvoření, sjednocení celého stvoření (anakefalaiósis; ανακεφαλαιωσις; recapitulatio) tím, že Kristus znovu ustanovil jednotu mezi třemi sférami skutečnosti: božskou, stvořením viditelným a stvořením neviditelným. Člověk, který je spolupracovníkem Božím v díle Prozřetelnosti, je povolán k tomu, aby se podílel na tomto sjednocení.

Zbožštění, které bylo započato v den Letnic, bude dovršeno s druhým příchodem Pána Ježíše. Ten sestoupí z nebe, ale právě tak, jak přišel při prvním příchodu, přijde i ze země, i z kosmických dimenzí. Panna Maria, která dala tělo historickému Kristu, bude stále příkladem a ochránkyní tohoto rozvinutí všeho v Kristu, Kristovy evoluce, která se rodí v celém vesmíru.

Výmluvné a umělecky krásné vyobrazení této skutečnosti vidíme v ikoně s názvem Z tebe se raduje všechno stvoření. Nachází se v moskevské Treťjakovské galerii. Pochází z 16. století a je dílem známého ikonopisce Dionisije. Název je vytvořen ze slov vzatých z Božské liturgie svatého Bazila Velikého. Uprostřed svatozáře je trůn s Matkou Boží a Dítětem. Sbory andělů tvoří další svatozář. Rajská země se stromy a květy tvoří třetí kruh. Tím se chce vyjádřit takříkajíc přirozené prostředí pro církev, které je zobrazeno nad Bohorodičkou jako rozsáhlá bělostná budova s mnoha kupolemi. Pod trůnem Panny Marie je církev živá, nebeská i pozemská, svatí i svaté, kněžny i knížata, hierarchie a lid. Máme tedy před očima celý Bohem stvořený vesmír, celé tvorstvo, které se raduje ze svého vrcholného bodu. Může snad stvoření toužit po větší důstojnosti než stát se Matkou Boží na tomto světě?

Vladimír Solovjov mistrně líčí, jak celý kosmický a historický proces, celý vývoj přírody od prvních elementů až po lidské vědomí, dlouhý proces univerzálních dějin – to vše směřuje ke vtělenému Kristu, který se narodil z Panny Marie. A my lidé jsme povoláni spolupracovat na tomto velkém tajemství zbožštění vesmíru, ve stopách Matky Boží.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

54 Není snadné říci, kdo je autorem této antifony. Jedna španělská kronika z 12. století chválí Petra z Mezonza (930–1003), biskupa z Compostely, za to, že „přeložil z řečtiny chvalozpěv Zdrávas Královno, Matko milosrdenství, kterou v tomto jazyce napsali apoštolové“. Ti, kteří mysleli, že tato modlitba je opravdu řeckého původu, ji přičítali svatému Atanáši nebo svatému Janu Damašskému. Středověké legendy připisují autorství této modlitby svatému Bernardovi. Ve skutečnosti však nacházíme kompletní text již ve starších rukopisech. Skutečným autorem této modlitby byl pravděpodobně jistý benediktinský mnich, učenec a hudebník bl. Heřman z Reichenau (1013–1054). První rukopisy pocházejí z kláštera v Reichenau, kde žil. Již ve 12. století se modlitba Zdrávas Královno začala zpívat během procesí v klášteře v Cluny. Později cisterciáčtí mniši zavedli zvyk zpívat nebo recitovat tuto modlitbu po večerních žalmech. Po roce 1884, na příkaz papeže Lva XIII., až do liturgické obnovy se tato modlitba recitovala na závěr každé eucharistické liturgie.

Místo závěru
Akatistos

Nové stvoření ukázal Tvůrce přírodě a zjevil se nám, svým dětem. Přišel na svět z lůna Panny a zachoval je i nadále neporušené. My žasneme nad tímto divem a zpíváme té, která je svatá:

Raduj se, květe neposkvrněného života,

Raduj se, koruno čisté zdrženlivosti.

Raduj se, přinášíš budoucí vzkříšení,

Raduj se, odhaluješ život andělů.

Raduj se, vzácný plode, jež živíš věřící,

Raduj se, košatý strome, pod kterým mnozí najdou stín.

Raduj se, nosilas v lůně Pána bloudících,

Raduj se, zrodilas světu záchranu otroků.

Raduj se, ty, která oroduješ u spravedlivého Soudce,

Raduj se, přímluvkyně za odpuštění zbloudilých.

Raduj se, neoděným jsi šatem milosti,

Raduj se, jsi láska, jež překoná veškerou touhu.

Raduj se, Nevěsto nesnoubená.

Tomáš Špidlík, jezuita, kardinál, teolog nerozdělené církve, starec. Narodil se 17. 12. 1919 v Boskovicích, studoval filosofii a teologii na různých evropských univerzitách. Od roku 1955 vyučoval patristickou a východní spirituální teologii na Papežském východním institutu, později na Papežské univerzitě Gregoriana a na dalších univerzitách. Od roku 1991 žil a pracoval v římském Centru Aletti. V říjnu roku 2003 byl za své zásluhy o studium a službu pro jednotu křesťanů a za své nasazení ve službě církvi jmenován kardinálem. Zemřel 16. 4. 2010 v Římě a je pochován ve velehradské bazilice.