Současné otázky 27.

Na obálce je vitráž akad. mal. Jana Jemelky

© Lipa Srl, Roma 2002

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2021

ISBN 978-80-7412-423-5 (epub 2021)

ISBN 978-80-7412-424-2 (mobi 2021)

Z italského originálu

Catechesi sulla Chiesa

přeložil Robert Svatoň

Odpovědný redaktor Pavel Ambros

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 580. publikaci

Vydání druhé

Olomouc 2021

Cena 70 Kč (včetně DPH)

Tomáš Špidlík

Katecheze o církvi

Úvod

„Kdepak jsou ty časy, kdy papež nosil tiáru, trojitou korunu, kdy se Bonifác VIII. cítil mocnější než evropští císařové a knížata!“ Podobné vzdechy nelze považovat za nostalgické, protože už dnes není nikdo, kdo by si přál, aby se tyto časy vrátily. Neexistují už ani katolíci, kteří by oplakávali pád papežského státu v době, kdy v Evropě ožívaly národní státy. Nicméně je mnoho těch, kteří s obavami sledují rostoucí laicizaci v dnešním světě, v němž se zdá být církev vytlačena na okraj událostí a problémů, se kterými se současné lidstvo potýká.

Někdy se tento jev vysvětluje více méně následujícím způsobem: když býval farář ve vesnici jediným vzdělaným člověkem, který měl přehled o tom, co se děje ve světě, bylo přirozené, že se nic ve vesnici nemohlo obejít bez jeho dobrozdání. Jeho názor byl určující pro všechny. Tyto časy jsou však již nenávratně ty tam. Dnes lidé nejenže chtějí myslet nezávisle, ale názory faráře považují přímo za zastaralé a překonané. Jeho napomenutí, i když jsou třeba čistě mravní, jsou považována za vměšování se do osobní svobody. Je samozřejmé, že společnost, veřejné mínění nejsou malou vesnicí, ale i na velkém společenském a kulturním poli vliv církevních institucí nezanedbatelně klesá.

Od začátku století jsme však svědky i zcela opačné skutečnosti. Uprostřed zdánlivého nezájmu se objevují nové a originální studie o skutečné a duchovní podstatě církve. Teologové byli v tomto úsilí povzbuzeni již encyklikou Pia XII. Mystici Corporis Christi[1] (1943). Název prozrazuje mnoho. Nerozebírá se zde otázka církve jako společenského fenoménu, jako sekulární společnosti, ale jako skutečnost mystická a posvátná. V ní, jak řekl již Řehoř Nysský, Bůh obnovuje to, co řekl na počátku: „Učiňme člověka ke svému obrazu, podle naší podoby.“ (Gn 1,26) Pojem „člověk“ označuje celé lidstvo na všech místech a v různých dobách, pléróma, plnost lidství produchovnělou prostřednictvím církve.

Příčinou pohoršení ve vztahu k církvi zůstávají dnes, stejně tak jako jindy, chyby a nedostatky, hříchy, které každý den objevujeme. Nesmíme ovšem zapomínat, píše Henri de Lubac ve své knize Méditation sur l’Église, že pro Židy byla pohoršením slabost Kristovy lidské přirozenosti a že jej odsoudili, protože ze sebe dělal Boha (srv. Jan 10,33). A v jeho případě šlo dokonce o lidství čisté a neposkvrněné: vždyť konal zázraky! Lidská přirozenost církve je naopak plná chyb, jelikož k ní patří hříšníci. Přesto právě dnes lidé cítí, že pouze ona v sobě ukrývá sílu očistit všechny, kteří po tom touží, a že dosahuje tohoto účinku i tam, kde bychom se toho nenadáli, někdy i způsobem, který můžeme označit za mimořádný.

Tímto směrem se ubíraly úvahy Druhého vatikánského koncilu, který definoval církev jako „tajemství a svátost“. Otcové měli před očima skutečnost, že vnější podoby církve se mění pod vlivem různých vnějších okolností. Církev si uvědomuje, že si musí tyto změny nejen přiznat, ale že je také musí pozitivně přijmout, a tak najít své správné místo v současné společnosti. Proto koncil jako první bod programu navrhl, aby se církevní struktury přizpůsobily požadavkům doby. Ze začátku se předpokládalo, že to nebude složitý úkol a že konkrétní otázky se budou moci vyřešit v poměrně krátkém dialogu. Velmi brzy se ovšem objevily těžkosti, které bychom mohli shrnout následovně: „Jak bychom mohli přizpůsobit církev modernímu světu, když si v prvé řadě neuvědomujeme, co je pro život církve podstatné, když nevíme, čím církev skutečně je, abychom pak mohli to podstatné odlišit od toho, co je naopak druhotné, a tudíž proměnlivé a podléhající změně?“ Rozpravy koncilních otců se soustředily na tento problém. Koncil se na dlouhý čas protáhl. Výsledek však byl uspokojivý: Druhý vatikánský koncil je jeden z velkých církevních koncilů. Vyzývá tedy všechny katolíky, aby si kladli stejné otázky a aby pochopili navrhovaná řešení.

1 O mystickém těle Krista.

1. Povolaní Otcem, Synem a Duchem Svatým

Název „církev”

Slovo „církev“ pochází z latinského ecclesia, slova převzatého jednoduše z řečtiny. Ve starověku znamenalo shromáždění lidu, svolané úředně svolavatelem kérix (κῆρυξ), přičemž jednotliví svolaní se nazývali ekklétoi (ἔκκλητοι). Nešlo tedy jen o nějaké setkání osob, což by v řečtině byl syllogos (σύλλογος) a v řeckém překladu Bible pak synagógé (συναγωγή).

Ve Starém zákoně byl izraelský lid svolán na Sinaji samotným Bohem, aby vyhlásil přijetí Mojžíšova zákona a aby během oběti završil smlouvu s Pánem, který byl přítomen uprostřed nich (srv. Ex 19,3n). Bůh sám dává smysl tomuto svazku: „Nuže, budete-li mě skutečně poslouchat a mou smlouvu zachovávat, budete mým zvláštním vlastnictvím mezi všemi národy, ačkoli mně patří celá země. Budete mi královstvím kněží a svatým národem.“ (Ex 19,5−6)

V Novém zákoně se nazývá ecclesia společenství prvních křesťanů v Jeruzalémě a posléze také jiná společenství, jako například komunita v Antiochii. Ta se cítila navzájem spojena, ačkoli jejich počet rychle rostl. Tehdy se slovem „církev“ začala označovat všechna společenství dohromady. Církev je shromáždění těch, kteří byli povoláni Kristem k následování, aby vytvořili nový Boží lid určený ke sjednocení a spáse celého lidstva. Nahrazuje tedy starozákonní izraelský lid.

Svědkem takové víry v církev je například prorok jménem Hermas, věřící laik, vizionář, který žil v první polovině 2. století v Římě. Jeho vidění se zachovala až dodnes. V prvním z nich se církev představuje jako živá osoba v podobě staré ženy s bílými vlasy. Na otázku, kdo to je, zaznívá odpověď: − To je církev. − A proč je tak stará? − Protože byla stvořená dříve než všechny věci a svět byl stvořen pro ni.

Nový chrám

Izraelský lid byl povolán Bohem na Sinaj a tam Izraelité zakusili jeho přítomnost. Později se účinným znamením jeho přítomnosti stal jeruzalémský chrám. Zde se shromažďoval jeho lid ke slavnostní bohoslužbě.

V Novém zákoně se plnost božství objevila v Kristu, kterého prorok předpověděl jako Emanuela, „Boha s námi“ (srv. Iz 7,14). Jelikož zůstává přítomen mezi svými věrnými, církev může být nazvána novým chrámem, duchovní stavbou, jejímž základem a úhelným kamenem je Kristus (1Kor 3,11; Ef 2,20). Ovšem i jeho apoštolově zde mají svou úlohu. Petr je nazván „skálou“, na které Kristus vybuduje svou církev (Mt 16,18). Připomeňme, že v žalmech je za skálu považován samotný Bůh (Žl 18,3; 71,3). Pokud i Petr je skála, znamená to, že Bůh je s ním. Apokalypsa, kniha Zjevení (Zj 21,14), hovoří o dvanácti základních kamenech, které nesou jména dvanácti apoštolů. Na nich jako živé kameny (srv. 1Petr 2,4−5) stojí ostatní věřící, a tak se postupně buduje na celém světě velký Boží chrám.

Povoláni Otcem, abychom byli jeho vinice

Když se říká, že věřící jsou Božím chrámem, znamená to, že je v nich přítomen Kristus a Duch Svatý. Slovo „Bůh“ je ovšem v Bibli vyhrazeno především Bohu Otci. Ve skutečnosti je to právě On, který povolává svět k bytí a lidi ke spáse, a tedy i do společenství církve. Totéž mínili ve svých úvahách první křesťané, když hovořili o Otcově vinici.

Obraz vinice, používaný hojně ve Starém zákoně, označoval Izrael. Najdeme jej u proroka Jeremiáše (Jer 2,21), Ezechiela (Ez 15,2), v žalmech (Žl 80,9−18) a zvláště pak u Ozeáše (Oz 10,1) a Izaiáše, který říká: „Zazpívám píseň svému miláčkovi, píseň svého přítele o jeho vinici. Vinici měl můj přítel na úrodném svahu. Oplotil ji, očistil od kamení, osázel ji ušlechtilou révou…“ (Iz 5,1n) Všichni používají toto téma, aby vyjádřili lásku Boha pro svůj lid a pro jeho osudy. Ježíš jej užívá v podobenství o proradných vinařích (Mt 21,33−46).

V Janově evangeliu najdeme ovšem tento obraz přenesený na církev: „Já jsem pravý vinný kmen a můj Otec je vinař. Každou ratolest na mně, která nenese ovoce, odřezává, a každou, která nese ovoce, čistí, aby nesla ovoce ještě více…“ (Jan 15,1n). Podle vysvětlení starých křesťanských autorů jsou lidé v církvi povoláni do Otcovy rodiny, a v důsledku toho s ním nabývají určitou „stejnorodost“, jsou zbožštěni. K tomu ovšem nedojde najednou. Otcova prozřetelnost je doprovází na cestě, podobně jako péče dobrého vinaře, který ošetřuje rostlinu během celého roku, aby přinesla plody ušlechtilé, a nikoli plané. Tyto ušlechtilé plody jsou božsko-lidské skutky.

Mystické tělo Kristovo

Vzhledem k tomu, že sám Kristus je vinný kmen a že křesťané jsou jeho ratolesti (Jan 15,5), se potvrzuje to, co bylo řečeno v evangeliu již krátce předtím: přístup k Otci je nám dán skrze Krista, který je jedinou branou, jíž se vchází (srv. Jan 10,1n), jediným prostředníkem mezi Bohem a lidmi (srv. 1Tim 2,5). Křesťané jsou s ním tak hluboce spojeni, že svatý Pavel se nezdráhá nazvat církev „Kristovým tělem“ (1Kor 12,12−27; Kol 1,18). Nepoužívá sice termínu „mystické tělo“, ale je si dobře vědom, že se jedná o mystickou, tajemnou jednotu. Proto otcové mluví o „duchovním těle“ a počínaje raným středověkem se začíná používat výraz „církev – mystické tělo“.

Velkou zásluhu na prohloubení celého bohatství tohoto výrazu měly encyklika Pia XII. Mystici Corporis Christi (29. června 1943) a úvahy teologů, kteří ji připravili a následně komentovali. Můžeme krátce načrtnout hlavní body této nauky.

V prvé řadě je zde snaha vyzdvihnout jednotu a mnohost darů Ducha, různost povolání jednotlivých lidí. Každá lidská osoba je jedinečná a rozdíly mezi nimi jsou nekonečné. Na rovině lidských společenství se všeobecně potkávají mezi sebou ti, kdo mají více či méně něco společného. Sportovci se tak sdružují se sportovci, hudebníci s hudebníky atd., přičemž ostatní bývají vyloučeni. V těle naopak má každý úd svůj úkol právě proto, že se liší od druhého. Když říkáme, že církev je tělem Kristovým, tvrdíme, že všichni v ní mají své místo a že zvláštní povolání každého z nich slouží všem.

Tato harmonická jednota lidí, kteří se mezi sebou liší, má svůj původ ve skutečnosti, že všichni jsou spojeni v Kristu. Nenapodobujeme jej pouze vnějškově, ale on je s námi a žije v nás. Z toho vyplývá, že čím více se člověk snaží spojit s Kristem, tím více se spojuje s druhými.

Jestliže jsme spojeni s Kristem, máme tajemným způsobem účast na jednotě tří božských osob, na životě Nejsvětější Trojice.

Ke ztotožnění se s Kristem dochází postupně, a proto také jednota mezi lidmi je dosud nedokonalá. Vývoj světa ovšem směřuje k lidské jednotě a posláním církve není jen to, aby takovou jednotu podporovala, ale též posvěcovala. To je současná povinnost zvláště v dnešních dnech.

Duch Svatý, duše církve

Ve vyznání víry, které pronášíme, se spojují dva články víry: „Věřím v Ducha Svatého, svatou církev obecnou…“ Ježíš během svého pozemského života sjednocoval učedníky silou své osobnosti. Po jeho smrti, když apoštolově svědčili o jeho vzkříšení, mohli možná slyšet otázku: „A kde ho tedy máte?“ V každém případě však, i když třeba takovou otázku neslyšeli, dali následující odpověď: „Žije v nás.“ Po svém nanebevstoupení jim posílá svého Ducha, „který dává život“ a který působí znovuzrození světa. Z toho důvodu teologové nazývají Ducha Svatého „duší Kristovy církve“.

Svatý Irenej nás upozorňuje na podobnost se stvořením prvního člověka: „Je zřejmé, že církev dostává Boží dar takovým způsobem, jakým Bůh vdechl svého ducha do lidského těla, aby tak dal život všem jeho údům… Tam, kde je církev, je tedy také Duch Boží, a kde je Duch Boží, tam je církev a veškerá milost.“ Jednotlivé údy těla tvoří jediného člověka, neboť mají jednu jedinou duši. Stejně tak různí lidé tvoří jedinou církev, protože jsou oživováni jedním Duchem.

Takový závěr vyplývá z antropologické trichotomie, kterou zastával Irenej. Ten říká, že duchovní člověk se skládá ze tří složek, kterými jsou tělo, duše a Duch Svatý, jenž je jakoby „duší naší duše“. Lidská těla jsou různá a různé jsou i duše. Duch je ovšem pouze jeden. Tento Duch je společnou duší všech těch, kteří se nazývají duchovními lidmi.

Když se duše oddělí od těla, člověk zemře. Stejným způsobem by byla bez života církev, kdyby se oddělila od Ducha. Svatý Jan Zlatoústý napsal: „Pokud by v ní nebyl Duch, církev by neexistovala. Naopak: pokud existuje, je to jasné znamení přítomnosti Ducha.“

Mohlo by se namítnout: „Nestačí snad vzájemná láska, aby sjednotila lidi mezi sebou?“ Tuto skutečnost především vyzdvihl velký ruský laický teolog Alexej Chomjakov (zemřel v roce 1860), který byl však navíc přesvědčen, že pravá láska neexistuje bez Ducha: „Církev je zjevením, odpovědí Ducha Svatého na vzájemnou lásku křesťanů.“ Můžeme dále nesouhlasit a namítat, že pro jednotu lidí je dostačující, když vyznávají stejnou pravdu. Chomjakov ovšem dodává: duchovní, Boží pravda je nepřístupná bez lásky, která je hlavním znamením Ducha. Rumunský teolog André Scrima tedy dochází k tomuto závěru: „Bez Ducha je církev nepochopitelná. A, což je ještě důležitější, bez něj by její existence neměla smysl.“

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Tomáš Špidlík, jezuita, kardinál, teolog nerozdělené církve, starec. Narodil se 17. 12. 1919 v Boskovicích, studoval filosofii a teologii na různých evropských univerzitách. Od roku 1955 vyučoval patristickou a východní spirituální teologii na Papežském východním institutu, později na Papežské univerzitě Gregoriana a na dalších univerzitách. Od roku 1991 žil a pracoval v římském Centru Aletti. V říjnu roku 2003 byl za své zásluhy o studium a službu pro jednotu křesťanů a za své nasazení ve službě církvi jmenován kardinálem. Zemřel 16. 4. 2010 v Římě a je pochován ve velehradské bazilice.