Studie ruského myšlení XLII.

Na obálce je grafika akad. mal. Jana Jemelky

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2020

Translation © Markéta Válková

ISBN 978-80-7412-340-5 (tištěná kniha 2019)

ISBN 978-80-7412-344-3 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-345-0 (mobi 2020)

Z ruského originálu

Жизнь и творческая эволюция Владимира Соловьева

Žizň s Bogom, Brusel 1977

přeložila Markéta Válková

Odpovědný redaktor Michal Altrichter

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 527. publikaci

Olomouc 2020

Cena 270 Kč (včetně DPH)

Sergej Solovjov

Život a dílo Vladimíra Solovjova

Úvodní poznámka vydavatelství

V srpnu roku 1923 otec Sergij Solovjov,[1] synovec Vladimíra Solovjova, dokončil svou „mnohaletou práci“ o životě a tvorbě V. S. Solovjova.

Chtěl ji uveřejnit k 25. výročí ode dne smrti Vladimíra Solovjova (zemřel 31. července roku 1900). Nakladatelství Kolos autorovu přání vyšlo vstříc, avšak jeho činnost byla brzy zastavena. Zbývala pouze jediná naděje: vydat knihu v zahraničí, ale ani to se neuskutečnilo.

V průběhu padesáti let nebylo o osudu rukopisu nic známo. Boží prozřetelnost ho však chránila a za více než půlstoletí ho již bylo možné publikovat.

Nebudeme se podrobněji zabývat významem tohoto důkladného životopisu V. S. Solovjova, který byl „naléhavě potřebný“ již před padesáti lety a ještě aktuálnější je nyní: Solovjovovy spisy jsou vydávány v cizích jazycích a vliv jeho idejí se stále více rozšiřuje, a to ještě zdaleka nedosáhly svého vrcholu. Solovjovova „proroctví“ se naplňují v osudových událostech naší doby; jeho teologicko-filosofická tvorba je předobrazem směrů, podle jejichž učení se rozvíjí nábožensko-filosofické myšlení našeho století, především v otázce sjednocování církví. Tuto souvislost přesně vystihl arcibiskup Jean Rupp ve své velkolepé práci Vladimir Solowiev.[2]

Podle názoru vynikajícího současného teologa Hanse Urse von Balthasara se od dob Tomáše Akvinského neobjevil žádný náboženský myslitel, který by byl obdařen takovou silou syntézy jako V. S. Solovjov.[3]

Ruská mládež, která hledá řešení základních životních problémů, se stále častěji obrací k Solovjovově tvorbě; uvědomuje si, že právě on jí může pomoci vyjít z ideologické slepé uličky (tomu odpovídá svědectví představitelů dvou generací ruské inteligence).

V ruském jazyce dosud existovalo jen několik biografických studií a knih, které pouze částečně rekonstruovaly biografii tohoto velikého myslitele.

Systematickou práci ve shromažďování materiálů pro životopis V. S. Solovjova vykonal S. M. Lukjanov (Petrohrad, 1916–1921), ale podařilo se mu dovést ji pouze do sedmdesátých let.[4]

Nakonec se objevuje autor blízce příbuzný s V. S. Solovjovem, kterého znal osobně coby chlapec a na kterého se v jeho rodině zachovalo mnoho vzpomínek. Plodem trpělivé a dlouholeté práce, jejímž cílem je „pravdivé objasnění Vladimíra Solovjova jako člověka, teologa, básníka a publicisty“, se stalo toto unikátní dílo.

Naše znalosti o samotném otci Sergijovi jsou v současné době, bohužel, nedostatečné, a proto budeme vděčni všem, kteří nám je pomohou doplnit. Sovětská literární encyklopedie z roku 1972 o něm uveřejňuje jen krátký článek. Podrobnější zprávy o posledním období života S. M. Solovjova lze získat z dopisů katolického biskupa Neveua, který žil v Moskvě v letech 1926–1936.[5] Ochránce jeho archivu, otec Antoine Wenger,[6] který je rovněž jako monsignore Neveu členem řádu asumpcionistů, laskavě souhlasil s tím, že pro naše čtenáře osvětlí toto životní období otce Sergije na základě údajů uchovaných v archivu. Vyjadřujeme naši upřímnou vděčnost jemu i všem spolupodílejícím se na uskutečnění tohoto odkazu a přání otce Sergije.

1 S. M. Solovjov (1885–1942) – ruský symbolistický básník, filolog, pravoslavný a později řeckokatolický kněz; v textu je uváděn křestním jménem Sergej i Sergij (otec Sergij – v souvislosti s kněžstvím) (pozn. překl.).

2 Srv. RUPP, J., Message ecclésial de Solowiev. Présage et illustration de Vatican II., Vie avec Dieu – Lethielleux, Bruxelles – Paris 1975; J. Rupp (1806–1844) – německý evangelický teolog (pozn. překl.).

3 Srv. BALTHASAR, H.-U. von, Herrlichkeit. Eine Theologische Ästhetik, III, 2/2, Johannes Verlag, Einsiedeln 1969, s. 651. Autor věnuje V. S. Solovjovovi 70 stran (s. 647–716); jedná se nepochybně o jednu z nejlepších vědeckých prací, které o V. S. Solovjovovi napsal cizinec.

4 Srv. LUKJANOV, S.M., О Вл. С. Соловьеве в его молодые годы. Материалы к биографии [O V. S. Solovjovovi a jeho mládí. Prameny k životopisu], I–III, Сенатская типография, Petrohrad 1916–1921; dále uváděno jako Материалы к биографии; S. M. Lukjanov (1885–1935) – ruský vědec, lékař, autor prací s literární a filosofickou tematikou (pozn. překl.).

5 P. Neveu (1878–1946) – francouzský římskokatolický biskup, v Rusku působil v letech 1906–1936 (pozn. překl.).

6 A. Wenger (1919–2009) – francouzský katolický kněz, historik, publicista, diplomat v Moskvě, usiloval o sblížení křesťanů Východu a Západu (pozn. překl.).

A. E. Levitin-Krasnov[7]

Solovjov a současné Rusko

(Výňatky z projevu na sympoziu o V. S. Solovjovovi v Pařížském katolickém institutu v listopadu 1975.)

V současné době sotva existuje ruský náboženský intelektuál, kterého by neovlivnil Vladimír Solovjov. Já jsem se s ním seznámil ve svých šestnácti letech a mám za to, že v tento den proběhla jedna z nejdůležitějších událostí mého života, přestože jsem se nestal jeho následovníkem v pravém slova smyslu. Přibližně tutéž roli Solovjov sehrál v životě otce Dmitrije Dudka, otce Alexandra Meně, Jevgenije Barabanova aj.

Čím Vladimír Solovjov mnohé lidi tak přitahuje?

Pro objasnění tohoto vlivu musíme udělat malý exkurz do minulosti. V ruském národě existuje taková pověra: když se rozbije zrcadlo, stane se v domě neštěstí.[8] V Rusku se dávno roztříštilo zrcadlo a všichni z něj mají pouze střepinu. Naše pravoslavná církev zachovala nedotknutelně dogmatiku, svátosti, asketismus, ale mnoho jejích představitelů dostatečně neusilovalo o sociální pravdu, která se podřizovala státnímu diktátu; přesto se vyskytovaly i osobnosti, které vstupovaly se státem do sporu…

V psychice ruského člověka nyní pozorujeme veliký nesoulad; i ruská mládež, hledající nové cesty, prožívá hlubokou krizi. Mladí lidé cítí náklonnost k církvi, která chrání pravdy evangelia, ale zároveň jim vadí konformistické zaměření mnoha jejích duchovních pastýřů. Zde přichází na pomoc Vladimír Solovjov, aby sloučil neslučitelné. Jsem přesvědčen, že právě on se stane duchovním vůdcem ruského národa.

Když se říká, že církev hájí pouze mocné tohoto světa a podporuje despotismus, můžeme ukázat na V. Solovjova: ten potvrzuje ideál všejednoty a boholidství, který je pro novou ruskou inteligenci potřebný jako vzduch. Poctiví představitelé ateismu, jako například Vladimír Bukovskij, se obvykle straní církve; zdá se jim, že hledá posmrtné ideály, místo aby bojovala za dobro v tomto životě.

To je nejobtížněji překonatelná překážka pro současné idealisty – obava, že náboženství je odvede od boje. I zde však V. Solovjov nabízí východisko: ještě žádný myslitel tak přesvědčivě nepoukázal na to, že Boží království se uskutečňuje již v pozemském životě. Tuto ideu vyslovil V. Solovjov poprvé v Duchovních základech života.[9] Nejvýrazněji ji však vyjádřil ve dvou geniálních článcích – O falzifikátech a O úpadku středověkého myšlení.[10] V článku O falzifikátech, kde autor pracuje s hegeliánskou dialektikou, poukazuje na to, že království Boží narůstá v duších lidí a poté se projevuje navenek.

Pro dnešní mládež má velký význam otázka vztahu k socialismu. Převážná většina mladých lidí je touto teorií rozčarována, ale neví, čím je možné ji zaměnit. I tady V. Solovjov nabízí pomocnou ruku. Jak je známo, v díle Čtení o boholidství[11] autor vystupuje proti socialismu. Je však možné říci, že pro Solovjova je socialismus spravedlivý, ale nedostatečný. Objasním svou myšlenku příkladem. Před čtyřiceti lety byly všude vylepeny plakáty se slovy V. I. Lenina: „Sovětská moc + elektrifikace = komunismus“, tj. nejvyšší stadium socialismu. Už je tomu čtyřicet let, co je v Rusku zavedena elektřina, už téměř šedesát let existuje to, co je nazýváno sovětskou mocí, avšak nevyskytují se zde žádné skutečné příznaky blížícího se komunistického ráje. Nyní se stává zřejmým, že žádnou elektrifikací nelze dosáhnout dokonalého společenského řádu. Co je nutné, je morální přetváření člověka. Šulubin, postava Solženicynova románu Rakovina,[12] připomíná ne bezdůvodně jméno Solovjova, jenž neúnavně vyzýval k mravnímu uvědomování. Při následování Solovjova je možné najít správné řešení této problematiky a vyhnout se Skylle kapitalismu a Charybdě komunismu.

Proto vzniká otázka: jak lze chápat období ruské historie trvající již bezmála šedesát let? Přece je nelze jen tak vyškrtnout. Příklad vztahu křesťana k antikřesťanským představitelům dává podle mého názoru V. Solovjov ve svém vynikajícím článku Mohamed.[13] Před Solovjovem hodnotili křesťanští misionáři osobnost a činnost Mohameda pouze negativně, avšak tímto způsobem nezískali mohamedány pro křesťanství. Solovjov tento postoj odmítl. V článku Mohamed, stejně jako ve statích o pohanství, zcela střízlivě a objektivně oceňuje Mohameda, jeho silné a slabé stránky, analyzuje jeho činnost a ukazuje na omezenost mohamedánství. Takový má být přístup křesťanského myslitele – jak k současným nekřesťanským a antikřesťanským proudům, tak i k uplynulé šedesátileté etapě ruských dějin. Ve svém článku O úpadku středověkého myšlení uvádí Solovjov příklad nevěřícího kněze, který slouží liturgii a skrze kterého, nehledě na jeho nehodnost, působí požehnání. Podobně může i nevěřící veřejný pracovník sloužit cílům Boží prozřetelnosti. V. Solovjov je také teoretikem národnostní otázky, jednoho z nejbolestivějších problémů sovětské společnosti. Solovjovovo pojetí polské a židovské otázky, založené na ideji o jednotě v mnohosti, o bratrství a lásce mezi národy a o vzájemné úctě, může sloužit jako vzor křesťanského řešení národnostního problému. V tomto období nabývá osobnost V. Solovjova zvláštního významu – stává se jedním z hlasatelů ideje Pan-Evropy. Solovjov nachází správný způsob pro sjednocování evropských národů v jediné federaci (srv. úvod jeho díla Historie a budoucnost teokracie).[14] Štrasburský parlament razí medaile politických činitelů, kteří anticipovali ideu Evropské federace. V. Solovjov by si zasloužil, aby mu ve Štrasburku zhotovili zlatou medaili, neboť položil nejen politický, ale i nábožensko-mravní základ pro tuto ideu.

Nakonec se zmíníme o otázce sjednocení církví. O Solovjovovi se často mluví jako o ekumenickém křesťanovi a prorokovi sjednocování církví. Avšak přitom se často zapomíná, že pokládal obnovení církve za předpoklad k jejímu sjednocení. Podle Solovjovova názoru se východní církev musí zříci cézaropapismu, konfesijní a národnostní uzavřenosti, musí si uvědomit sebe samu coby součást ekumenické církve, aby společně s dalšími křesťany budovala Boží království. Solovjov rovněž toužil po obnově západních církví. Je mi líto, že neviděl Jana XXIII.; tak by směl říci: „Nyní propouštíš v pokoji svého služebníka, Pane.“[15] Solovjov ukazuje pravou cestu pro obrodu křesťanů, která nemá nic společného s vulgární modernizací, zřeknutím se dogmat a duchovní náročnosti, ani s povolováním lidským slabostem a s ústupky vůči ateismu. Neobchází tragičnost života, ale věří v lidstvo a předvídá, že se objeví politické demagogie, které však budou nakonec překonány.

V. Solovjov vejde do historie jako jeden z nejvýznamnějších humánních lidí naší doby, jako prorok Božího království na zemi, jako hlasatel boholidství a všejednoty. Drží v rukou čisté, celistvé zrcadlo, v němž se odráží božská tvář Krista Spasitele. Pevně věřím, že nastane čas, kdy všechna ruská mládež přilne k této Boží tváři.

7 A. E. Levitin-Krasnov (1915–1991) – ruský církevní spisovatel, publicista, vyhoštěn z Ruska (pozn. překl.).

8 V ruském originále: когда в доме случается несчастье, разбивается зеркало; doslova: když se v domě stane neštěstí, rozbíjí se zrcadlo; v českém jazyce známe toto rčení v obráceném sledu: když se rozbije zrcadlo, stane se v domě neštěstí (pozn. překl.).

9 Srv. SOLOVJOV, V.S., Духовные основы жизни, Типография М. М. Стасюлевича, Sankt-Petěrburg 1897; in Собрание сочинений Владимира Сергеевича Соловьева [Sebrané spisy Vladimíra Sergejeviče Solovjova], III, Жизнь с Богом, Bruxelles 1966, s. 299–416 (český překlad Duchovní základy života, přeložil Ivan Ondavan, Refugium, Olomouc 1996). Sebrané spisy jsou citovány podle reprintového vydání Собрание сочинений Владимира Сергеевича Соловьева, I–XII, Жизнь с Богом, Bruxelles 1966–1969; dále uváděno jako Cобрание сочинений В. С. Соловьева.

10 Srv. SOLOVJOV, V.S., О подделках, in Вопросы философии и психологии [Otázky filosofie a psychologie], 8 (1891), s. 149–163; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, VI, s. 327–339; Об упадке средневекого миросозерцания [O úpadku středověkého myšlení] (referát pronesený na setkání Moskevské psychologické společnosti 19. 10. 1891), in Собрание сочинений В. С. Соловьева, VI, s. 381–393; О причинах упадка средневекого миросозерцания [O důvodech úpadku středověkého myšlení], in Московские церковные ведомости [Moskevské církevní zprávy], 45 (1891), s. 601–662.

11 Srv. SOLOVJOV, V.S., Чтения о богочеловечестве, in Православное обозрение [Pravoslavný přehled], 3 (1877), s. 472–478, 4 (1877), s. 714–726, 5/6 (1877), s. 308–330, 7 (1877), s. 477–487, 9 (1877), s. 108–153, 10 (1879), s. 223–251, 11 (1880), s. 941–956, 2 (1881), s. 317–318, 9 (1881), s. 12–32; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, III, s. 1–181 (český překlad Čtení o boholidství, přeložil Pavel Hroch, Refugium, Olomouc 2000).

12 Srv. SOLŽENICYN, A.I., Раковый корпус, Посев, Frankfurt am Main 1968 (česky Rakovina, Lidové nakladatelství, Praha 1991).

13 Srv. SOLOVJOV, V.S., Магомет, его жизнь и религиозное учение [Mohamed, jeho život a náboženské učení], Биографическая библиотека Ф. Ф. Павленкова, Sankt-Petěrburg 1896; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, VII, s. 203–281 (český překlad Vybrané stati I.; Čína a Evropa; Mohamed, přeložil Alan Černohous, Refugium, Olomouc 2006).

14 Srv. SOLOVJOV, V.S., История и будущность теократии. Исследование всемирно исторического пути к истинной жизни [Historie a budoucnost teokracie. Rozbor historického směřování celého světa k pravému životu], in Православное обозрение, 1, 8, 9, 12 (1885), 5/6 (1886); in Собрание сочинений В. С. Соловьева, IV, s. 241–639.

15 Srv. Lk 2,29.

Michail Aksenov-Meerson[16]

Solovjov v současnosti

V roce 1970, v době sedmdesátého výročí ode dne smrti Vladimíra Solovjova, se u mě v moskevském bytě sešlo dvanáct lidí. Všichni jsme přijali křesťanství v dospělém věku. Na naší schůzce jsme přečetli pět referátů. Avšak nešlo jen o neoficiální seminář, nebo dokonce – v sovětských podmínkách neobvyklé – nábožensko-filosofické setkání. Na začátku jsme sloužili panychidu. Na stole stála fotografie V. S. Solovjova, kolem níž se vinul kadidlový dým. Příchozí opakovali písně po knězi: „Dopřej věčný klid všem svatým“. Když jsme potom besedovali u stolu, vytvořil se v nás pocit, že duch filosofa je neviditelně přítomný mezi námi.

V duchovním osudu každého z nás sehrál Vladimír Solovjov roli učitele, jehož tvorba nám otevřela cestu ke křesťanství. Jeden z nás byl přesvědčený marxista-hegelovec: Solovjovovo dílo si jej získalo dialektickou strohostí výkladu, a tak jeho racionalistický rozum s pomocí solovjovské logiky přijal radostnou zvěst víry. Další dospěl ke křesťanskému vidění světa skrze náboženskou estetiku V. Solovjova, když se s ním setkal v době jinošského zájmu o teurgické plány na estetické spasení a přetvoření světa. Třetího upoutal univerzalismus solovjovského chápání křesťanství a kritika nacionálního provincialismu. Čtvrtý, který mučivě prožíval historii křesťansko-judaistického antagonismu, vešel do církve díky Solovjovovu objasnění historické mise židovského národa před příchodem a po příchodu Spasitele.

Všichni zúčastnění cítili, že se uskutečňuje něco významného, že tyto smuteční obřady s referáty v soukromém bytě, pořádané mladými lidmi (jejichž rodiče byli vychováni v třicátých letech a jméno V. S. Solovjov pravděpodobně ani neslyšeli), jako by znamenaly návrat filosofa do vlasti po půlstoletí ideového vyhnanství.

Je možné říci, že duchovní počátek 20. století v Rusku začal ve znamení V. S. Solovjova. Jeho mystické verše a estetika určily cesty ruského symbolismu. Stal se předchůdcem ruské nábožensko-filosofické renesance; témata, jež Solovjova inspirovala, se později stala středem pozornosti vynikajících ruských myslitelů. Podle mínění V. N. Speranského[17] se ve 20. století ani jeden ruský náboženský myslitel nevyhnul majestátnímu vlivu V. S. Solovjova. Jeho učení o boholidství a pohled na historii jako na boholidský proces ovlivnily nábožensko-filosofické myšlení víceméně celého století a staly se vkladem do světového křesťanského vědomí.

Nejen ve filosofii, ale i v životě byl Vladimír Solovjov Božím svědkem. Pro své současníky představoval zvěstovatele a posla nadcházejícího Kristova království. Vjačeslav Ivanov označil své poslední setkání se Solovjovem (dva týdny před smrtí filosofa) za mezník svého života, po určitém období svého odchodu z církve. Přímo od něj odjeli Ivanov se svou manželkou do Kyjevské lávry, aby se tam postili a připravovali k přijímání. V. Ivanov nazval Solovjova „pravým tvůrcem našeho náboženského úsilí, pěvcem Orfeem, znamenajícím počátek životodárného řádu“. Mládeži, zaujaté tehdejším převládajícím materialismem, se V. Solovjov jevil jako pravdivý průvodce ke Kristu a k církvi.

Tutéž roli hraje Vladimír Solovjov v ještě větší míře i v současnosti. Co mu umožňuje plnit toto poslání pro několik generací ruské nevěřící inteligence? Je to pravděpodobně příbuznost mezi úsilím mnoha intelektuálů a solovjovským hledáním království nebeského. V. Solovjov si ostře uvědomoval tragičnost rozkolu mezi křesťanskou církví a sekulárně humanistickým duchem doby; trápilo jej vědomí, že reformující síly společnosti nestály na straně církve, ale vznikaly v podstatě v sekulárním prostředí. Proto tak často vyzýval k obnově církve. Tvrdil, že křesťanské náboženství přestalo být tím, čím má, že dokonce i pro dnešní věřící lidi ztratilo hlavní význam, přestalo být dominantním principem života a centrem duchovního směřování a ukrylo se v odlehlém koutku našeho vnitřního světa.

Proč se náboženství přeměňuje v soukromou sféru života, stává se předmětem osobního vkusu a závisí na změnách nálad? Dochází k tomu tehdy, když se forma vyjádření jeho duchovní podstaty stává cizí pro současného člověka. Solovjov žil v době, kdy se církev ocitla tváří v tvář silným humanistickým proudům, které byly lhostejné, ba dokonce nepřátelské vůči náboženství.

Náš filosof si položil za svůj životní úkol „obléci“ věčný obsah křesťanství do současné teologické formy a skrze zdůvodnění víry rozumem tak pomoci svobodně uvažující ruské společnosti, aby znovu získala křesťanský pohled na svět.

Pokoušel se proto především vysvětlit zkušenost nenáboženského humanismu v dialektice rozvoje lidstva a ukázat, že ten také musí být zahrnut do teologicko-filosofického systému všejednoty, aby se historické cíle křesťanství mohly plně uskutečnit. (Později se cestou načrtnutou V. S. Solovjovem vydali přední představitelé ruské náboženské filosofie.) Podle Solovjovova názoru není v tradičních formách náboženství věnován dostatek místa lidské podstatě. Sekulární civilizace se opírala o víru v člověka, její představitelé však popírali Boha, a proto koneckonců nemohli upevnit lidský život na absolutních základech. Přesto se křesťanská zvěst o vtěleném Bohu a božském člověku realizovala jak skrze náboženství, tak i skrze nenáboženský humanismus, prohlašující ve svém základu křesťanské principy lidské důstojnosti a svobody. Solovjov věří, že se víra v Boha a víra v člověka, postupně uváděné do života, slučují a navzájem doplňují v jediné celistvé pravdě. Tato pravda se plně realizuje v boholidství, tj. v sjednocení lidské a božské podstaty, které se uskutečnilo v Ježíši Kristu a musí se uskutečnit i v celém lidstvu. Středem boholidského procesu je církev, ale tento proces zahrnuje všechny prvky lidských dějin, dokonce i ty, které se rozvíjejí vně křesťanství a jeví se vůči němu jako protikladné. Toto všezahrnující boholidství, jehož se účastní všichni, i nevěřící v Krista, lze realizovat, neboť lidská podstata je totožná s lidskou podstatou Ježíše, který jako nový Adam představuje veškeré lidstvo, a nejen ty, kteří se narodili v křesťanském prostředí. Proto celé lidské dějiny – včetně předkřesťanské doby, mimokřesťanských náboženství a civilizace – jsou ve své jednotě boholidským procesem.

Ve své historiosofii Solovjov usiloval o odhalení osobitého poslání každé konfese a náboženství v boholidském procesu, aby ukázal na možnost, že lidstvo, rozdělené na nepřátelské národy a vyznávající různá náboženství, lze sjednotit v církvi. Jako jeden z prvních upozornil pravoslavnou veřejnost na tragédii církevního rozdělení a vyslovil mínění, že pravoslaví a katolictví jsou v podstatě dvě rozpadlé poloviny jediné apoštolské církve a že křesťané nemohou žít v míru, dokud něco neučiní pro své znovusjednocení.

S ideou boholidství úzce souvisí Solovjovův návrh na vytvoření křesťanské pospolitosti [общественность]. Ruská vzdělaná společnost, inspirovaná ideály spravedlnosti, humánnosti a svobody, si musí uvědomit jejich křesťanský charakter a přinést do církve dar své činné lásky. Ačkoli výraz „křesťanská pospolitost“ pochází od F. M. Dostojevského, samotná myšlenka patří mladému Solovjovovi, jehož známost se spisovatelem určila ve značné míře problematiku románu Bratři Karamazovi[18] a pravděpodobně autora inspirovala k obrazům Ivana a Aljoši.

Celý život Solovjov sloužil této ideji a právě patos služby pospolitosti [общественное служение] jej sbližoval s intelektuály; někteří nesmiřitelní nepřátelé církve potom dokonce zařazovali Solovjova mezi své „svaté“. Není také náhodou, že publicistika zaujímá významné místo v literárním dědictví V. S. Solovjova; dotýká se zde klíčových problémů ruského církevního života. Jeho články o společensko-historických tématech, zvláště polemika o národnostní otázce s pozdními slavjanofily, si dosud zachovávají svou aktuálnost. Náklonnost ruské povahy k pravoslavně-národnostnímu partikularismu, nedůvěřivost vůči západnímu křesťanství, pokušení k asijskému izolacionismu ukazují, že jsme ještě nevykročili z uzavřeného kruhu politické a církevní problematiky naznačené V. Solovjovem.

Samotnou filosofickou činnost Solovjov pokládá za nezbytnou součást formování křesťanské pospolitosti. Vytvořil v Rusku žánr filosofické publicistiky, která po jeho smrti dosáhla rozkvětu v tvorbě S. N. Bulgakova, N. A. Berďajeva, J. N. Trubeckého, L. I. Šestova, S. L. Franka, G. P. Fedotova aj. Právě solovjovské veřejné přednášky Čtení o boholidství daly podnět ke vzniku nábožensko-filosofických setkání, které se staly jednou z forem společenského hnutí v době mezi dvěma revolucemi.

Solovjov se snažil nacházet příznaky boholidského procesu nejen v politické a církevní historii či ve společenském reformátorství, ale i v umění. Myšlenka o nezbytnosti vtělení Boží pravdy, dobra i krásy do života lidstva byla – zdá se – jedním z hlavních zdrojů jeho tvůrčí inspirace. Byl přesvědčen, že se umění může stát teurgií, že může odkrývat božskou krásu, která se odráží ve stvořeném světě a v lidské tvorbě. V tomto aspektu byl Solovjov pro pravoslavné vědomí revoluční. Od dob Klimenta Alexandrijského pravoslaví přestalo vidět stopy teofanie v kultuře vytvářené za zdmi chrámu. Hledání tohoto „dýchání božství“ v humanistické kultuře a úsilí začlenit je do církve bylo pak dalším počinem Solovjova.

Solovjovovu vidění světa je vlastní výjimečná celistvost. Jeho charakteristickým rysem je jedinečná schopnost syntézy, dar postavit z dílčích pravd budovu všejednotné pravdy, ve které vše získává svůj skutečný význam. Tímto lze objasnit univerzálnost jeho filosofických zájmů. V. V. Zeňkovskij ve svých Dějinách ruské filosofie[19] poukázal na to, že kořeny Solovjovovy tvorby jsou nejen ruské či západoevropské, ale i celosvětové. Solovjov vykonal práci nesmírného významu tím, že začlenil nejpozitivnější výsledky novoevropského myšlení do svého nábožensko-filosofického systému. Objasnil z křesťanského hlediska proces rozvoje západní filosofie, a tak církvi, která se stále ještě řídila formulemi ze 7. a 8. století, předložil moderní filosofický systém. Pro vzdělanou ruskou společnost se jeho dílo stalo opravdovou intelektuální revolucí. Neboť nevíru značné části ruské inteligence zapříčinila – podle slov otce G. V. Florovského – bezideovost ruského pravoslaví, jeho neschopnost odpovědět současným jazykem na otázky a potřeby inteligence. Mravní náročnost, víra v působení Boha v dějinách, síla myšlenek a univerzálnost filosofického záběru V. Solovjova ovlivňují převážnou většinu jeho ruských čtenářů tak, že po seznámení se s ním již nemohou zůstat u svých dřívějších názorů. Je velikým osvoboditelem ruského myšlení, vyvádí je ze slepých uliček omezených ideologií a předsudků do otevřeného intelektuálního prostoru. Tato schopnost k němu přitahuje nejrozmanitější čtenáře. Téměř všichni u něj nacházejí to, čeho si sami nejvíce cení, a shledávají, že Solovjov je včleněn v ekumenickou křesťanskou perspektivu.

Avšak existuje ještě něco, co spojuje nové generace se Solovjovem. V jeho svobodě od omezené tradice a zároveň v jeho touze tradici odůvodňovat a potvrzovat spatřují osobité kouzlo. Ne bezdůvodně je blízký dnešnímu ruskému intelektuálovi, který ztratil své zakotvení v tradici: vše kolem něj je poznamenáno zkázou a jemu je dána opojující nezávislost na tradici a zároveň touha po ní.

Přitažlivým rysem je také Solovjovovo disidentské postavení v ruské kultuře a společnosti. Ačkoli patřil ke kulturní elitě, neměl téměř žádné filosofické spojence. Byl cizincem mezi různými ideovými skupinami své doby. Je možné říci, že za svůj nedlouhý život prošel celou škálou ideových pokušení, kterým byla ruská duše vystavena z vůle osudu. V mládí se zabýval nihilismem, socialismem, materialismem a ateismem, potom se obrátil k tehdejším rozmanitým mystickým proudům a nakonec se navrátil ke křesťanství, když se přesvědčil, že pouze v Kristu jsou „slova věčného života“.

Přestože celý svůj život Solovjov budoval univerzální ideologický systém, v žádném případě nebyl dogmatikem. Jeho duch, uchvácený hledáním Absolutního, jej unášel za hranice filosofických teorií a mystických učení, ze kterých čerpal materiál pro svá ideová učení. Zastavil se všude, nikde se dlouho nezdržoval a dál se toulal v duchovních světech, aby hledal paprsky božství a rozeznával je tam, kde druzí kvůli své příslušnosti k určité straně nebyli schopni vidět nic kromě omylu. Odtud plyne podivuhodný rys Solovjova coby mystika a myslitele – dar vžívání se a chápání, který jej činil pro mnohé lidi blízkým a cizím zároveň.

Představitelé inteligence přijímají obzvláště citlivě prorocká prozření Solovjova, zatímco nacionalističtí počvennici[20] se k němu chovají podezřívavě či dokonce nepřátelsky a považují jej za zrádce. To však není pravda, naopak, sotva lze najít větší stálost a věrnost svému celoživotnímu dílu, než je tomu u Solovjova, který „se namáhal pro Hospodina“, „potvrzoval víru svých otců a pozdvihoval ji na nový stupeň rozumového chápání“. Někteří mu nemohou odpustit ani jeho kritiku řecko-ruského pravoslavného partikularismu a národnostní omezenosti, ani jeho úsilí o ekumenické křesťanství, ostatně ani jeho pokusy filosoficky znovu přehodnotit a nově vyjádřit učení církve. I nyní, stejně jako před sto lety, je vztah k V. S. Solovjovovi polarizován: pro jedny je vůdcem heretiků, pro druhé je učitelem víry.

Vzpomínám si, jak mi jeden můj přítel, který nedávno vstoupil do církve, říkal, že považuje Solovjova za svatého a obrací se k němu v modlitbách. Zapamatoval jsem si jeho slova nejen kvůli jejich paradoxnosti, ale i coby vyjádření jeho křesťanské vděčnosti.

Pouze Bůh ví, kolik lidí v minulosti i v přítomnosti vděčí za své obrácení Vladimíru Sergejeviči Solovjovovi, kolik jich tento filosof přivedl do církve svým perem i svědectvím života a kolik jich ještě přivede. Proto je nyní vydání jeho podrobného životopisu tak důležité. Život V. S. Solovjova byl označen pečetí prorockého ducha, podobně jako život židovských proroků byl sám prorockým znamením. Je v tom jakýsi zvláštní smysl, že právě nyní přichází na svět jeho biografie, napsaná před půlstoletím, která oživuje pro současnou generaci osobnost velikého myslitele a proroka budoucí duchovní obrody Ruska.

16 M. Aksenov-Meerson (nar. 1944) – ruský pravoslavný kněz, v 70. letech emigroval do USA (pozn. překl.).

17 V. N. Speranskij (1877–1957) – ruský právník, odborník na filosofii práva, autor díla Четверть века назад. Памяти Владимира Соловьева [Před čtvrtstoletím. Památce Vladimíra Solovjova], in Путь [Cesta], 2 (1926), s. 80–83 (pozn. překl.).

18 Srv. DOSTOJEVSKIJ, F.M., Братья Карамазовы, Типография Пантелеевых, Sankt-Petěrburg 1881 (český překlad Bratři Karamazovi, I–IV, přeložil Vladimír Ryba, Rodinná knihovna Henning Franzen, Praha 1928).

19 Srv. ZEŇKOVSKIJ, V.V., История русской философии, YMCA-Press, Paris 1948–1950.

20 Počvennici [почвенники] – představitelé počvenničestva [почвенничество], hnutí v ruské literatuře 60. let 19. století, kladli důraz na národní tradici, pravoslaví a vztah k rodné zemi (z ruštiny почва – půda) (pozn. překl.).

Antoine Wenger

Prameny k životopisu Sergeje Michajloviče Solovjova

Celá Rus je jen strádání,

břízy zní větrem sténání,

však z krve a bolesti jisté

vyrůstá očekávání

Tvého království, Kriste.

S. M. Solovjov

1. Mládí, literární činnost, kněžství

Sergej Michajlovič Solovjov se narodil 13. listopadu (25. listopadu podle nového kalendáře) roku 1885 v Moskvě. Byl synem Michaila Solovjova, mladšího bratra Vladimíra Solovjova. Jejich matka, Ukrajinka, se jmenovala Kovalinská a snad byla příbuznou Kovalinského, přítele Skovorody.[21] Po absolvování Historicko-filologické fakulty Moskevské univerzity se Sergej Michajlovič věnoval literární a pedagogické činnosti.[22] K tomuto období se váže jeho sblížení s básníky A. Blokem a A. Bělým. Vydává několik básnických sbírek: Květy a kadidlo (1907), Crurifragium (1908), Květinová zahrada carevny (1913), Itálie (1914) aj.[23] Jeho náboženské zaměření se prohlubuje, což se odráží ve sbírce veršů Návrat do otcova domu (1915) a v etudě Goethe a křesťanství.[24] V roce 1916 uveřejňuje básně Vladimíra Solovjova a uvádí je biografickou studií. Jejím mottem je citace slov chorvatského biskupa Strossmayera: „Solovief anima candida, pia ac vere sancta est.“[25] V roce 1921 znovu publikuje tuto sbírku s některými dodatky a tentokrát svou studii zakončuje podpisem kněz Sergij Solovjov.

Není nám známo, kdy a kým byl vysvěcen. Rovněž nevíme, jestli byl členem pravoslavné církve, když psal tuto biografickou skicu, nebo již patřil k nevelké skupině ruských katolíků, pro kterou metropolita Andrej Šeptickij[26] stanovil základy kanonického statutu na zasedání synodu v Petrohradě v květnu až červnu roku 1917.[27] Přikláníme se k druhému předpokladu s poukazem na celkový charakter biografické črty (r. 1921) svědčící o velké náklonnosti autora ke katolické církvi, zejména ve svém závěru: „Solovjovovy touhy se nyní začínají naplňovat, jeho modlitby jsou vyslyšeny. Ti, pro které se tak soužil (tj. ruští katolíci – pozn. A. Wengera), se stali plnoprávnými občany Ruska. ‚Příliv násilí se roztříštil o finské kameny.‘ Doufáme, že je nedaleko i čas vyplnění jeho hlavní modlitby, uskutečnění toho, čemu věnoval svá nejlepší léta, tj. obnovy církevní jednoty mezi Ruskem a Římem.“[28]

Krach synodálního systému vyvolal u některých představitelů ruské inteligence tehdejší doby touhu najít pevný základ pro Boží království. Tímto lze vysvětlit jisté tíhnutí ke katolické církvi, které v určitém období prožíval například i známý pravoslavný filosof a teolog, otec Sergej Bulgakov.[29] Tato náklonnost uchvátila i mladého Sergeje Solovjova, jehož nazírání na svět se utvářelo pod bezprostředním vlivem hlavních idejí Vladimíra Solovjova, o čemž sám svědčí: „V. S. Solovjov velmi ovlivnil rozvoj mého vlastního pohledu na svět, a to již během mého studia ve čtvrtém ročníku na gymnáziu, kdy jsem přečetl Národnostní otázku.[30]

Zájem Sergeje Michajloviče Solovjova o osobnost a tvorbu jeho strýce neoslabuje ani v budoucnosti: spolu s E. L. Radlovem[31] připravuje k tisku a poté vydává jeho sebrané spisy, od svých „chlapeckých let“ shromažďuje prameny pro jeho biografii, která představuje jeho nejvýznamnější životní práci. První nám známé svědectví samotného S. M. Solovjova o jeho příslušnosti ke katolické církvi se nachází ve Vatikánské knihovně (číslo Vat. Slav. 64); uvádíme je v plném znění.[32]

O rodinném životě S. M. Solovjova v tomto období máme jen málo zpráv: oženil se s T. A. Turgeněvovou a měli spolu dvě děti. Po revoluci pokračoval v pedagogické činnosti, zejména vedl seminář z versifikace a přednášel cyklus přednášek z latinského jazyka na Literárně-uměleckém institutu, založeném V. J. Brjusovem;[33] zabýval se překlady klasiků – Vergiliovy Aeneidy (s V. J. Brjusovem), Aischylova Spoutaného Prométhea (s V. O. Nilenderem), Seneky, Shakespeara.

2. Viceexarcha katolíků řecko-ruského ritu

Otec Paul Mayer, autor spisu o exarchovi Leonidu Fedorovovi,[34] tvrdí, že podle svědectví dnes již zemřelého katolického kněze Kuzmina-Karavajeva se otec Sergij, „moskevský kněz vysvěcený v pravoslavné církvi“, připojil ke katolické církvi o Vánocích roku 1920. Jestliže dosud byly naše znalosti o otci Sergijovi pouze fragmentární, od podzimu roku 1926 se staly celistvější díky dopisům monsignora Neveua, který v letech 1926–1936 působil ve funkci apoštolského administrátora v Moskvě.[35]

Otec Neveu byl 21. dubna roku 1926 v kostele sv. Ludvíka v Moskvě vysvěcen na biskupa monsignorem d’Herbignym,[36] kterého vysvětil na duchovního monsignore Pacelli (budoucí papež Pius XII.) v Berlínské nunciatuře. Mons. Neveu se již od roku 1906 věnoval duchovní péči o katolíky latinského obřadu v Rusku. Své nové povinnosti začal plnit 6. září 1926. V dopise ze dne 27. září 1926 píše o otci Nikolajovi Tolstém a o otci Sergiji Solovjovovi:

„O. Solovjov ke mně přišel dvakrát. Zapůsobil na mě kladně svými názory. Věřící, které má o. Solovjov na starosti, jsou nadšeni z mého plnovousu a z mé znalosti jejich jazyka a obřadů. Poslali mi posvěcenou prosforu. Dne 18. září jsme se spolu s o. Sergijem pomodlili u hrobu jeho strýce Vladimíra. Přednesli jsme zádušní modlitby slovansky a latinsky. Byl jsem velmi dojatý, rozplakal jsem se. Co se to jen stalo s idejemi velikého ruského myslitele? Otec Sergij mi věnoval fotografii Vladimíra Solovjova, na níž je zachycen spolu s otcem Pierlingem.[37] Velmi mě tím potěšil.“

V tomtéž dopise se mons. Neveu zmiňuje o společenství dominikánek matky Abrikosovové, o otci Janu Deibnerovi,[38] o otci Leonidu Fedorovovi, exarchovi ruských katolíků, „který si v těchto dnech začne odpykávat tři roky vězení“. – „Vůbec nevím, koho teď jmenuji pro péči o slovanské katolíky,“ svěřuje se mons. Neveu. Sled událostí jej přiměl k rychlému řešení. V neděli 3. října se mons. Neveu představil moskevským katolíkům jako jejich biskup. Ohromené GPU[39] mu sdělilo, že podle sovětských zákonů nemůže tuto hodnost vykonávat cizinec, neboť „pouze sovětští občané mají právo zabývat se náboženskou propagandou“, a vyzvalo jej, aby do dvou dnů opustil hranice Sovětského svazu. Díky přímluvám velvyslance Francie Herbetta dostal mons. Neveu povolení zůstat v zemi pod podmínkou, že se bude věnovat pouze Francouzům. Přitom bylo přihlédnuto k okolnosti, že „mons. Neveu se zdržuje v Rusku již dvacet let“. V dané situaci biskup jmenoval polského kněze, sovětského občana, generálním vikářem pro katolíky latinského obřadu, avšak pro katolíky slovanského obřadu byl viceexarchou jmenován o. Solovjov. „Za to jsem dostal děkovný polibek od našeho chorepiskopa[40] Nikolaje Tolstého,“ uvádí mons. Neveu (dopis ze dne 2. listopadu 1926).

O. Solovjov a ruští světci

Korespondence z roku 1927 svědčí o tom, že o. Sergij s velkou horlivostí plnil své pastýřské povinnosti. Byl vždy připraven zastoupit kněze, kteří se ve své činnosti střetávali s nejrůznějšími překážkami. V té době o. Sergij pokračoval ve svých úvahách o cestách ke křesťanské jednotě. Domníval se, že kdyby latinská církev začala uctívat staroruské světce, mohla by tím napomoci vzniku modlitebního společenství katolíků a pravoslavných, a tímto i jejich sblížení. O. Sergij o tom napsal mons. d’Herbignymu, který se obrátil na mons. Neveua s prosbou, aby mu poslal historický výklad této otázky, „neboť jestliže přistoupíme k doktrinálnímu řešení, bude nezbytné obrátit se na kongregaci věrouky, která se k tomu postaví nepochybně nepřátelsky“.

O. Sergij také hovoří o ruských svatých ve své výzvě k pravoslavným kněžím, kteří vyjádřili svůj nesouhlas se známým poselstvím metropolity Sergije ze dne 16. července (29. července nového kalendáře) 1927,[41] ve kterém oznámil: „Radosti a úspěchy Sovětského svazu, naší občanské vlasti, jsou i našimi radostmi a úspěchy.“ O. Sergij vyzýval tyto kněze, aby se spojili s Římem a modlili se za křesťanskou jednotu k ruským svatým, k Sergijovi Radoněžskému a Serafimovi Sarovskému. Ihned napsal na psacím stroji celou hromadu letáků. Mons. Neveu, polekán jeho smělostí, mu přikázal, aby je okamžitě spálil. O. Sergij ponechal pouze dva exempláře letáků kvůli citátům, které potřeboval, a svěřil je do ochrany dvěma blízkým pravoslavným známým. Naneštěstí zrovna v tu noc byla u těchto dvou osob provedena prohlídka. Bylo možné očekávat to nejhorší. O. Sergij tehdy nebyl zatčen, ale vlna zatýkání postihla kněze, kteří se odmítli modlit za sovětskou moc.

O. Sergij byl ve stálém styku s pravoslavnými kruhy v souvislosti se svou pedagogickou činností na univerzitě. Církevní hodnostáři, blízcí patriarchovi Tichonovi,[42] jako například biskup Valerian, se účastnili jeho bohoslužeb. Pravoslavní kněží jej zvali, aby sloužil bohoslužbu v jejich chrámech. Na svátek Nanebevstoupení Páně v roce 1927 slavil liturgii na místě vzdáleném asi šedesát verst od Moskvy. Mons. Neveu na to vzpomíná: „Kázal o hříchu opilství a o svatosti křesťanského manželství. Tentokrát se neodvážil veřejně vyslovit jméno papeže. Modlil se za představené křesťanských církví a za metropolitu Andreje Šeptického.“ Důvěrné rozhovory s ním vedli jak biskupové z okruhu patriarchy Tichona, tak i biskupové, členové tzv. „Živé církve“.[43] Ti doufali, že sjednocení s katolickou církví jim umožní překonat neshody uvnitř pravoslaví a získat podporu pro odpor vůči vnějšímu nebezpečí. O. Sergij se stýkal i se studenty. V dopise ze dne 19. srpna 1928 mons. Neveu oznamuje, že o. Solovjov, který byl zproštěn postavení učitele řeckého jazyka, po obdržení pozvání zkoušet studenty „znovu začal doufat“.

Avšak na začátku školního roku byl z vyučování řeckého jazyka a literatury opět odvolán. Neveu komentuje: „Bezbožník[44] ‚s úspěchem‘ udává lidi. Teď bude třeba pomoci o. Sergijovi v zabezpečení životní existence.“ V té době o. Sergij žil ve vesnici Krjukovo (Крюково) v okolí Moskvy. Stále udržoval kontakt s exarchou L. Fedorovem, který byl poslán, stejně jako biskup Boleslav Sloskans,[45] na Solovky; někteří dokonce doufali, že mons. Sloskans vysvětí o. Fedorova na biskupa.

Rok 1929 byl pro Rusko strašný; zemi ovládal nelítostný teror a hlad. O. Sergij pokračoval v duchovním vedení řídnoucí skupiny ruských katolíků. Psal také studii o ruských svatých a v článku poslaném mons. d’Herbignymu dne 21. ledna 1929 vytvořil anotaci ke knize Rusko a katolictví.[46] Dopis, ke kterému byl článek přiložen, došel do Říma 2. února. Tam vládla srdečná nálada v důsledku uzavření Lateránské smlouvy (uveřejněné dne 11. února). Mons. Neveu obdržel odpověď mons. d’Herbignyho dne 7. nebo 8. února: „Solovjovova stať o díle Rusko a katolictví je velmi zajímavá; budeme hledat způsob, jak ji učinit více známou.“[47]

Obtíže ve vztazích s věřícími latinského obřadu

Úsilí o. Sergije v oblasti křesťanské jednoty nenacházelo patřičnou odezvu. Představení katolických farností Neposkvrněného početí Bohorodičky a sv. Petra a Pavla, kteří považovali ruské katolíky za příčinu všech jejich neštěstí, se obrátili k o. Sergijovi se žádostí, aby u nich už dále bohoslužby nesloužil. „Je to žalostná situace,“ poznamenává mons. Neveu v dopise ze dne 27. května 1929, „musíme o. Sergijovi dodávat odvahu. On jediný mě věrně navštěvuje, alespoň jednou týdně.“ Biskup mu poradil, aby si pronajal místnost u soukromé osoby a přeměnil ji na domácí církev. „Avšak v naší době se soukromé osoby velmi bojí toho, že by vzbuzovali dojem aktivně věřících. Co se stane s těmito dobrými a horlivými východními katolíky, kteří jsou více než jiní pronásledováni nepřáteli? Co můžeme dělat? Máme jim poskytnout přístřeší v kostele svatého Ludvíka? O. Sergije by přece ihned zatkli. A i kdybych k tomu dal svolení, vedení naší církevní rady by to odmítlo.“ Proto mons. Neveu navrhl o. Sergijovi, aby působil u někoho ze svých bývalých studentů, pravoslavných kněží, pokud s tím budou souhlasit. Ale o. Sergij se obával „sloužit v pravoslavných chrámech a tímto poskytnout oddělenému (od Říma) duchovenstvu podnět k tomu, aby říkali: ‚Tak se k nám přece jen vrátil.‘ Situace, již tak dost zkomplikovaná, se ještě zhoršuje tím, že o. Sergij není zaregistrován jako duchovní a jeho skupinka není evidována jako organizace.“ (16. září 1929).

O. Sergij věnoval svůj vynucený volný čas sepisování životopisu sv. Sergije Radoněžského. Poslal svůj rukopis do Říma, kde jej mons. d’Herbigny předal cenzorovi, v jehož posudku, zcela negativním, se projevila naprostá neznalost ruských církevních dějin. Znělo v něm: „Nelze hovořit o Sergijovi Radoněžském jako o svatém, protože ruská církev neměla světce po rozdělení církví.“[48]

Roku 1930 se uskutečnila křížová cesta s modlitbami, která byla inspirována dopisem papeže Pia XI. kardinálu Pompiliovi. V souvislosti s tím vzrostl počet zatčených katolických kněží, zvláště povolžských Němců. Pod vlivem těchto událostí mons. Neveu méně hovoří o činnosti o. Sergije. Avšak dne 12. května 1930 píše mons. d’Herbignymu: „Posílám Vám obsáhlou obálku s verši o. Sergije Solovjova a s několika dopisy mons. Strossmayera V. S. Solovjovovi. O. Sergij mi je svěřil i se souhlasem, abyste je předal k využití podle vlastního uvážení.“[49]

V tomtéž dopise mons. Neveu oznamuje, že na hřbitově Novoděvičího monastýru byl odříznut kříž na hrobu V. S. Solovjova a úřad nechce povolit o. Sergijovi postavit nový kříž.[50]

GPU zatím shromažďovalo informace o otci Sergijovi a jeho obavy nabývaly stále konkrétnější podoby. „Zatčení o. Sergije,“ píše mons. Neveu, „by mě přivedlo do velmi složitého postavení, neboť mi velmi pomáhá svou obětavostí a nenápadnou, ale účinnou pomocí v rozdělování a rozesílání potravinových balíčků obyvatelům.“ (10. června 1930). Především by to byla osudová rána pro stále se zmenšující skupinu ruských katolíků. Poté, co mons. Neveu obdržel z Říma brožuru knížete Volkonského Studie o zrodu katolické církve byzantsko-slovanského ritu v Rusku ke konci 19. století,[51] rozčarovaně poznamenává: „Autor se nezmiňuje, že z toho všeho nyní už nic nezůstalo. Otec Solovjov nemá kde sloužit, jeho skupinka věřících je rozptýlena, nejzdravější jádro je ve vyhnanství nebo ve vězení.“ (23. června 1930).

Postavení o. Sergije se stále více komplikuje, kruh kolem něho se uzavírá. Jeho jméno je stále častěji vyslovováno při výsleších. Otec Sergij se tedy rozhodl dát do pořádku všechny svoje záležitosti a předal posmrtnou masku V. S. Solovjova do rukou mons. Neveua.

Zatčení o. Sergije Solovjova

Trpká předtucha mons. Neveua se naplnila. „Otce Sergije zatkli v noci z 15. na 16. února 1931, spolu s mnoha dalšími katolíky. Byly zatčeny mnohé židovské ženy, které o. Sergij obrátil na katolickou víru, mezi nimi paní Sapožnikovová, přednášející na univerzitě; Anna Rubašovová, ještě úplně mladinká; další, starší, Viktoria Lvovna (na příjmení jsem zapomněl) z Kyjeva, z dříve velmi bohaté rodiny, velmi horlivá a moudrá. Byla zadržena i Jekatěrina Malinovská, příbuzná moskevské kněžské rodiny Arseňjevových, kterou do katolické církve přijal také o. Sergij. Tomu vzali všechny jeho rukopisy, bylo jich mnoho, jeho dcerka o nich dokonce nemůže podat žádnou bližší charakteristiku. Je možné, že mezi nimi byly i rukopisy jeho strýce Vladimíra. Byl zabaven i kalich a mešní roucho, které si o. Sergij oblékal, když sloužil liturgii u sebe doma. Jeho starší dcera, které je přibližně osmnáct let, byla také přítomna při prohlídce.“ (2. května 1931). Ještě když mons. Neveu psal tento dopis, tj. patnáct dní po zatčení o. Sergije, stále nevěděl nic o tom, kde se kněz nachází.

Biskup dodává s hlubokým zármutkem: „Teď jsem zůstal bez generálních vikářů (polský kněz byl také zatčen – pozn. A. Wengera) a bez zpovědníka (byl jím o. Sergij, který mě pravidelně navštěvoval). Ze všech kněží, kteří mi pomáhali v roce 1926, zůstali pouze dva na svobodě.“

V noci z 15. na 16. února byli zatčeni pravoslavní, mezi nimi arcibiskup Filipp, vikář metropolity Sergije v Moskvě. (Začal si tajně dopisovat s Římem, aby vyprosil u papeže odpuštění za protiřímské prohlášení metropolity Sergije.) Zatkli také přítele V. S. Solovjova a otce Sergije, profesora S. A. Račinského, který přeložil do ruského jazyka knihu V. S. Solovjova Rusko a univerzální církev;[52] dále akademika Lazareva, světově známého byzantologa; advokáta Kuzněcova, který se za vlády Mikuláše II. zabýval církevními záležitostmi, zůstal věrný odkazům patriarchy Tichona a hledal cesty spolužití se sověty. (Dopis ze dne 30. března 1931.)

Pro otce Sergije začala dlouhá cesta plná utrpení. GPU rozšířilo zprávu o tom, že u něj „našli pornografické verše a písničky lechtivého obsahu, navíc se u něj scházely ženské a společně pořádali orgie“.

Pomluva je stará jako sám svět. Ve skutečnosti, jak jsme se již zmínili, o. Sergij přivedl mnoho lidí k Bohu, zejména nemálo židovských dívek. První obětí, která zemřela v Butyrské věznici, byla Viktoria Lvovna Burvasser. „Tato dívka, rozmazlená svými rodiči, se zabývala bojovným ateismem. Hospodin ji vyvedl z tohoto scestného směru a ona se stala pokornou a horlivou křesťankou. Každý den se slzami přistupovala ke svatému přijímání.“ (Dopis ze dne 8. června 1931.)

Ve vězení se fyzický a psychický stav otce Sergije zhoršil. Kolovaly o něm protikladné řeči. Pouze 25. srpna 1931, v den svátku sv. Ludvíka, patrona chrámu, o něm mons. Neveu obdržel zprávu. Jekatěrina Malinovská, uvězněná zároveň s o. Sergijem, přišla k monsignorovi a sdělila mu: „Dnes ve tři hodiny ráno mě a o. Sergije pustili z vězení. Přestože je hodně nemocný, posílají jej na deset let do Alma-Aty.“ O zdravotním stavu otce Sergije podala velmi smutné zprávy: je tak hubený, že při pohledu na něj se člověk vyleká; nechce vidět své dcery a také odmítá přijmout návštěvu mons. Neveua. Řekli mu, že monsignora zastřelili a obě dcery zatkli. V důsledku tohoto o. Sergij ztratil schopnost rozumného úsudku.

Biskup sděluje mons. d’Herbignymu některé podmínky rodinného života o. Sergije Solovjova, které vedly ke zhoršení jeho psychiky: „Musím Vám říci, Vaše drahá Excelence, že matka o. Sergije se otrávila v den smrti svého muže. A navíc, o. Sergij se musel léčit na psychoneurologické klinice v důsledku velkých zklamání, která mu způsobila jeho žena.“

Mezi psychiatrickou klinikou a rodinným koutkem

Přátelé o. Sergije usilovali, aby byl zrušen příkaz o vyhnanství s ohledem na jeho špatný zdravotní stav. Navzdory tomu dne 2. října GPU přikázalo o. Sergijovi, aby opustil Moskvu a odjel do Alma-Aty; jinak že mu hrozí nové uvěznění. Všechny jízdenky na vlak byly v daný den vyprodány; blízcí sehnali jízdenku o. Sergijovi až na následující den. Avšak v onen den o. Sergije znovu odvedli na GPU. Jeho sestřenice, která jej doprovázela, vyprávěla, že „otce Sergije podrobili lékařskému vyšetření a uznali jej za nemocného. Potom jej odvezli na Kurské nádraží (Курский вокзал) a odtud na stanici Stolbová (Столбовая), vzdálenou 64 kilometrů od Moskvy. Poté jej v automobilu dopravili do psychiatrické nemocnice GPU, nacházející se přibližně 10 kilometrů od stanice. Pouze tato sestřenice a ještě jedna jeho známá dostaly povolení k návštěvám. O. Sergij začal znovu jíst a spát“.

„V takovém stavu je tedy otec Sergij,“ uzavírá mons. Neveu. „V rozhovoru u sebe doma pronesl: ‚Všechny jsem prozradil.‘ Je to pravda? Nebo jen hra jeho fantazie? Pouze Bůh zná pravdu. Není pochyb, že vyšetřovatelé použili všechny způsoby nátlaku na tohoto ubohého člověka, aby od něj získali kdovíjaká přiznání.“ (Dopis ze dne 14. září 1931.)

Mons. Neveu pravděpodobně tušil, že o. Sergije už nikdy neuvidí, a proto o něm dne 31. srpna 1931 píše: „Kéž se nad ním Hospodin smiluje! Takový dobrý člověk to byl! On jediný stál oddaně při mně – ze tří kněží, kteří tady byli. Je pro mě trýznivé vidět, kolik lidí trpí kvůli mně už tolik let!“

V dopisech z roku 1932 se uvádí, že dcery občas o. Sergije navštěvují a že GPU jej stále vyslýchá a zastrašuje. V téže době státní nakladatelství vydává Aeneidu v překladu o. Sergije. (Dopis ze dne 6. června 1932.) „Jeho mladší dcera Olga zjistila, že se churavý otec cítí trochu lépe.“ (10. října). V dopise ze dne 24. října: „Mohu sdělit příznivější zprávy o drahém o. Sergijovi. Píše krásné dopisy své mladší dceři, rád ji přijímá, hovoří zcela rozumně. Jí, kolik může, což ovšem není mnoho. Ale co je strašné – stěžuje si, že musí spát v pokoji osvětleném jako ve dne a stále musí poslouchat psychicky nemocné pacienty křičící v halucinacích, což na něj velmi negativně působí. Cítí smrtelnou hrůzu, bojí se, že jej GPU znovu zatkne. Jeho blízcí podnikají kroky, aby byl z psychiatrické nemocnice propuštěn.“

Nakonec, dne 21. listopadu 1932, mons. Neveu oznamuje: „O. Sergij je už na svobodě, ale nevychází ze svého pokoje, nechce se s nikým vidět, je ve velmi rozrušeném stavu, zvláště v noci.“

V tomtéž dopise mons. Neveu podává zprávu o sebevraždě Naděždy Allilujevové, matce Světlany: „Stalinova manželka umřela, jak nám řekli, náhle a předčasně; ve skutečnosti se postřelila přímo do srdce. Šířily se řeči, že zemřela na následky potratu, ale byla to lež. Dobře informovaní komunisté se totiž podřekli. Pohřeb (všimněte si – pohřbení, a ne zpopelnění) proběhl 11. listopadu.“

Změny v katolickém kléru v Moskvě

Uběhl rok. Dne 4. prosince 1933 mons. Neveu oznámil mons. d’Herbignymu, který tehdy poprvé upadl v nemilost, že o. Sergej byl znovu převezen na kliniku. Lékaři u něj objevili dlouho neléčenou rakovinu žaludku. Mons. Neveu stále udržuje korespondenci s mons. d’Herbignym, od roku 1934 se jeho novým partnerem v dopisování stává mons. Paolo Giobbe. V tomtéž roce do Moskvy přijel další asumpcionista, o. Braun, oficiálně jmenovaný kaplanem katolíků velvyslanectví Spojených států. Jeho přítomnost umožnila mons. Neveuovi odjet do Říma, kde jej Pius XI. přijal dne 31. května a ještě dne 28. června. Na audienci mu papež navrhl, aby jej doprovodil do chrámu sv. Petra, kde se spolu modlili za Rusko.

Dne 13. září se mons. Neveu vracel zpátky přes Paříž a do Moskvy dorazil společně s manželkou Charlese Alphanda, velvyslance Francie v SSSR. Dne 5. ledna 1935 přijel do Moskvy o. Michel Florent, dominikán, aby se stal pomocníkem o. Amoudrua, který působil v Petrohradě. Tato pomoc byla krátkodobá. Poté, co mons. Neveu obdržel příslušné pokyny z Říma, vysvětil dne 30. dubna v Moskvě o. Amoudrua na biskupa a neinformoval o tom francouzskou ani sovětskou moc. Sovětská vláda žádala, aby mons. Amoudru opustil území Sovětského svazu; stalo se tak dne 22. srpna 1935.

Nebudeme do podrobností popisovat utrpení o. Sergije v posledních letech jeho života. Omezíme se pouze na dvě sdělení mons. Neveua:

„Jeho dvě dcery k němu domů nikoho nepouštějí a často je velmi těžké získat o něm věrohodné informace.“ (1. července 1935). „Jeho žena přijala novou ideologii, rozvedla se s ním a vdala se podruhé. Když se dozvěděla o neštěstí o. Sergije, přestěhovala se do místnosti, kterou obýval s dvěma dcerami, a přivedla si s sebou dva chlapce z nového manželství. Druhý muž se zajímá o lov a vůbec nevydělává. Aby se nějak uživili, prodali za pakatel rukopisy velikého myslitele V. S. Solovjova.“ (7. října 1935, adresátem dopisu je mons. Pizardo).

Smrt otce Sergije. Epilog

Toto byla poslední zmínka o otci Sergijovi v dopisech mons. Neveua z Moskvy. Biskup onemocněl zánětem ledvin a dne 31. července 1936 se odjel léčit do Francie. Bez ohledu na opakované přímluvy mu nebyl povolen návrat do Ruska ani před druhou světovou válkou, ani po ní. Zemřel v Paříži dne 17. října 1946.

V Moskvě zůstal o. Braun, který se s o. Sergijem neznal a pravděpodobně nezačal rozvíjet vzájemné vztahy s ním ani s jeho rodinou. Pozorně jsem prostudoval jeho korespondenci s mons. Neveuem v letech 1936–1941, ale o otci Sergijovi jsem nenašel žádné informace. Až v roce 1945, v prvním dopise, který o. Braun mohl poslat mons. Neveuovi po hrůzyplném válečném období, se o něm stručně zmiňuje slovy: „Otec Sergij zesnul.“ (Dopis ze dne 1. února 1945.) V odstavci o otci Sergijovi v sovětské literární encyklopedii je uvedeno, že o. Sergij zemřel v Kazani dne 2. března 1942. Tak se o. Sergij i přes svou nevyléčitelnou nemoc a těžký duševní stav dožil začátku sovětsko-německé války.

Uprostřed třicátých let biskup Neveu neustále přemýšlel o osudu katolíků v Rusku. Pravoslavní a ještě více katolíci tehdy prožívali apokalyptickou dobu. Brzy po vraždě politika S. M. Kirova bylo vykonstruováno, kromě dalších obvinění, i tzv. „spiknutí katolíků proti Stalinovi“. Dne 24. února 1935 mons. Neveu píše srdceryvná slova: „Události v Rusku nabyly opravdu tragického obratu. Zdá se, že naše záhuba je nezvratná.“ Zároveň si biskup uchovává naději na náboženskou obrodu Ruska, na novou Paschu, kterou budou slavit „ne se starým kvasem, ale s nekvašeným chlebem upřímnosti a pravdy“ (1Kor 5,8). „V očekávání tohoto radostného dne, který jistě přijde,“ uzavírá biskup, „my, ubozí svědkové této tragédie věřících bratří, budeme semleti jako vybraná pšenice.[53] Kéž nám k tomu Bůh dá sílu.“

O. Sergij Solovjov byl pravou pšenicí Boží semletou útrapami pod ochranou Kříže a stal se hodným toho být chlebem Kristovým.[54]

Řím, 6. listopadu 1976

21 G. S. Skovoroda (1722–1794) – ukrajinský filosof, básník, překladatel, pedagog, je nazýván „ruským Sókratem“; M. I. Kovalinskij (1745–1807) – autor životopisu Skovorody (pozn. překl.).

22 Podle svědectví profesora N. Zernova, bývalého studenta soukromého gymnázia v Moskvě, jehož ředitelem byl L. I. Polivanov, zde S. M. Solovjov přednášel literaturu v roce 1917. „Byl to člověk z jiného světa, naprosto odlišný od ostatních učitelů. Velmi mě zaujal…“ (ZERNOV, N.M., На переломe [Na přelomu], YMCA-Press, Paris 1970).

23 Srv. SOLOVJOV, S.M., Цветы и ладан, Tипография А. И. Мамонтова, Moskva 1907; Crurifragium, Tипография А. И. Мамонтова, Moskva 1908; Цветник царевны, Мусагет, Moskva 1913; Италия, Воронов, Moskva 1914.

24 Srv. SOLOVJOV, S.M., Возвращение в дом отчий, Кушнерев, Moskva 1916; Гете и християнство, in Богословский вестник [Teologický věstník], 2/3 (1917), s. 238–266, 4/5 (1917), s. 478–522.

25 [Solovjov je duše čistá, zbožná a opravdu svatá.]. Tato slova jsou převzata z dopisu biskupa Strossmayera ze dne 12. října 1886 adresovaného mons. Vanutellimu, nunciovi ve Vídni. V něm djakovský biskup podal zprávu o Solovjovově úsilí sloužit dílu sjednocení církví a přiložil k němu tři exempláře slavného Solovjovova memoranda o cestách k dosažení křesťanské jednoty. Adresáty těchto exemplářů byli: nuncius, papež Lev XIII. a kardinál státní sekretář Vatikánu Rampolla; srv. RADLOV, E.L. (ed.), Письма Владимира Сергеевича Соловьева [Dopisy Vladimíra Sergejeviče Solovjova], I, Типография Товарищества „Общественная польза“ – Издательство Время, Sankt-Petěrburg 1908, s. 183–193. Dopisy jsou citovány podle reprintového vydání Собрания сочинений В. С. Соловьева. Письма и приложения [Dopisy a dodatky], Жизнь с Богом, Bruxelles 1970; dále uváděno jako Письма В. С. Соловьева.

26 A. Šeptickij (1865–1944) – ukrajinský řeckokatolický kněz, lvovský metropolita, zastánce unionismu, světec (pozn. překl.).

27 O těchto událostech srv. KOROLEVSKIJ, C., Metropolite Andrei Sheptytsky 1865–1944, Orientalia Christiana, Roma 1964, s. 205–208, 215–218.

28 SOLOVJOV, V.S., Стихотворения [Básně], И. Н. Кушнерев, Moskva 1921, s. 58; dále uváděno jako Стихотворения.

29 Srv. BULGAKOV, S.N., Автобиографические заметки [Autobiografické zápisky], YMCA-Press, Paris 1946, s. 48–49 (český překlad Zápisky a duchovní deník teologa, přeložila Iveta Juranová, Refugium, Olomouc 2009).

30 SOLOVJOV, V.S., Национальный вопрос в России [Národnostní otázka v Rusku], Типография М. М. Стасюлевича, Sankt-Petěrburg 1891; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, V, s. 155–401 (český připravovaný překlad Vybrané stati III. O národnostní otázce v Rusku, Refugium, Olomouc).

31 E. L. Radlov (1854–1928) – ruský historik filosofie, filolog, překladatel (pozn. překl.).

32 Katolická misie na pomoc Rusku (razítko na tiskopisu) 26. srpna 1924 Katolické misii:

Dovolte mi, abych předložil Vatikánské knihovně rukopis Vladimíra Solovjova (…) Historie a budoucnost teokracie. Tato práce byla otištěna v Záhřebu roku 1887. Je k ní přiložena předmluva (dosud nepublikovaná), v níž Solovjov hovoří o sjednocení ruské církve se Svatým stolcem.

Já jsem jediným dědicem mého strýce V. Solovjova, a tudíž vlastníkem jeho rukopisů. Jsem šťasten, že mohu věnovat tento nevelký dar Vatikánské knihovně. Rovněž doufám, že tímto potěším otce Michaila d’Herbignyho (v Římě), který do hloubky studoval spisy mého strýce.

Sergej Solovjov, synovec Vladimíra Solovjova, katolický kněz východního obřadu.

33 Máme k dispozici svědectví bývalého studenta tohoto institutu, který nám sdělil následující informaci: „S. M. Solovjov sloužil liturgii na chatě básníka Maximiliana Vološina v Koktebelu u příležitosti 700. výročí smrti sv. Františka z Assisi (1226–1926), díky čemuž se studenti dozvěděli, že S. M. Solovjov je katolický kněz.“

34 Exarcha – titul metropolity v pravoslavné církvi; L. Fedorov (1879–1934) – řeckokatolický exarcha, vězněn sovětským režimem, blahořečen Janem Pavlem II. (pozn. překl.).

35 Tyto dopisy, posílané v letech 1926–1936 z Moskvy diplomatickou poštou dvakrát týdně mons. d’Herbignymu a dalším korespondentům, jsou uloženy ve speciálním archivu generální kurie řeholního řádu asumpcionistů v Římě. Autor dané práce uveřejní studii této výjimečné a cenné dokumentace, jak jen to okolnosti dovolí. Tato nevydaná korespondence je podstatným vkladem do zkoumání historie katolické církve v Rusku v letech 1925–1940 (po roce 1936 v něm pokračoval o. Braun) a rozmanitých proudů v Ruské pravoslavné církvi. Michel d’Herbigny (1880–1957) – francouzský jezuitský kněz, biskup, diplomat, věnoval se tématům církevní situace v Rusku, možného obnovení katolické hierarchie v Rusku (pozn. překl.).

36 Biskup Michel d’Herbigny, člen jezuitského řádu, dlouhou dobu studoval spisy V. Solovjova a vydal o něm v roce 1911 práci, která vyšla pod názvem Русский Ньюмен [Ruský Newman] (francouzský překlad HERBIGNY, M. d’, Un Newman russe, Vladimir Soloviev, Gabriel Beauchesne, Paris 1934). V roce 1923 byl jmenován rektorem Papežského východního institutu a v letech 1925 a 1926 dvakrát pobýval v Sovětském svazu, kde tajně vysvětil čtyři biskupy. Byl také předsedou papežské komise Pro Russia. Na konci roku 1933 odešel z Říma z dosud nevyjasněných důvodů.

37 P. Pierling (1840–1922) – spisovatel rusko-německého původu, jezuitský kněz, historik, zabýval se tématem diplomatických vztahů Moskvy s Římem (pozn. překl.).

38 A. I. Abrikosovová (1882–1936) – matka Jekatěrina, stála v čele dominikánského společenství třetího řádu, zemřela ve vězení; J. A. Deibner (1873–1936) – ruský řeckokatolický kněz, byl vězněn za protisovětskou činnost, vyhoštěn do okrajových částí Ruska, kde byl zabit (pozn. překl.).

39 GPU [ГПУ] – zkratka názvu Государственное политическое управление [Státní politická správa], fungovala od roku 1922 jako sovětská politická policie (pozn. překl.).

40 Chorepiskop – čestný titul, který je ve východní církvi udělován kněžím za zvláštní zásluhy (pozn. překl.).

41 Text tohoto dokumentu ve francouzském jazyce se nachází v časopise Russie et chrétienté, č. 2, 1947. Mons. Neveu přiložil ke svému dopisu kopii manifestu metropolity Sergije, vydaného v počtu 5 000 exemplářů (Glavlit č. 94015). Glavlit [Главлит] – zkratka názvu Главное управление по делам литературы и издательств [Hlavní správa záležitostí písemnictví a nakladatelství], která cenzurovala vydávání literárních děl v SSSR (pozn. překl.).

42 Tichon (1865–1925) – moskevský patriarcha (vlastním jménem V. I. Bělavin); byl zatčen sovětskou mocí a později propuštěn (pozn. překl.).

43 Živá církev [Живая церковь] – náboženské hnutí, které spolupracovalo se sovětskou mocí a sloužilo jako nástroj k ovládnutí a likvidování pravoslavné církve (pozn. překl.).

44 Bezbožník [Безбожник] – protináboženský časopis, který vycházel v tehdejší době (pozn. překl).

45 B. Sloskans (1893–1981) – lotyšský biskup, apoštolský administrátor Mohyleva a Minsku, pro víru byl pronásledován a vězněn v koncentračních táborech i na Sibiři (pozn. překl.).

46 Srv. AA.VV., Россия и латинство. Cборник статей, Logos, Berlin 1923.

47 Nenašli jsme bohužel žádné stopy po této práci.

48 Otázka svatosti Sergije Radoněžského, stejně jako i dalších ruských podvižniků žijících před Florentským koncilem (r. 1439), byla příznivě vyřešena v období pontifikátu Pia XII.; srv. Иерейский молитвослов [Modlitební kniha pro kněze], Řím 1950. Podvižnik [подвижник] – křesťan, který se dobrovolně podrobuje askezi, nedostatku a strádání pro Boží království (pozn. překl.).

49 Bohužel jsme tyto cenné dokumenty nenašli ve fondu Neveua, ačkoli d’Herbigny v době, kdy upadl v nemilost, mu vrátil celou řadu důležitých listin.

50 Mons. Neveu se v dopisech nejednou zmiňuje o hrobu V. S. Solovjova. V té době se rozšířila zpráva, že hřbitov bude srovnán se zemí; tím by došlo ke znesvěcení hrobu V. S. Solovjova. Mons. Neveu poradil d’Herbignymu, aby učinil jakákoli opatření pro získání povolení k převezení ostatků velikého filosofa „prostřednictvím německého nebo italského velvyslanectví, které zde mají dobrou pověst“. (Poznamenáváme, že tento dopis je datován dne 21. listopadu 1932.) Mons. d’Herbigny odpověděl, že papež dává svůj souhlas za podmínky, jestli se prokáže, že se jedná skutečně o ostatky V. S. Solovjova, a jestli italské velvyslanectví povolí jejich převoz do Itálie. Avšak v červenci roku 1933 mons. Neveu navštívil Novoděvičí hřbitov a s radostí zjistil, že kříž na hrobu V. S. Solovjova byl obnoven (dopis ze dne 31. července 1933).

51 Srv. VOLKONSKIJ, A.M., Очерк происхождения католической Церкви византийско-славянского обряда в России к концу XIX века; A. M. Volkonskij (1866–1934) – ruský vojenský diplomat, publicista, přestoupil ke katolictví, stal se uniatským knězem, žil v emigraci v Římě (pozn. překl.).

52 Srv. SOLOVJOV, V.S., La Russie et l’Église universelle, A. Savine, Paris 1889 (ruský překlad Россия и вселенская церковь, přeložil G. A. Račinskij, Tипография А. И. Мамонтова, Moskva 1911; slovenský překlad Rusko a univerzálna cirkev, přeložil Ján Mastiliak, Ústav pre vzťahy štátu a cirkví v spolupráci s Náboženským vydavateľstvom Petra, Bratislava 2000).

53 Srv. IGNÁC ANTIOCHIJSKÝ, List Římanům, 4,1.

54 Srv. IGNÁC ANTIOCHIJSKÝ, List Římanům, 4,1.

Krátce před odevzdáním spisu Život a dílo Vladimíra Solovjova[55] k tisku jsme obdrželi z Ruska níže otištěný dopis, který uvádíme bez jakýchkoli změn v textu.

Ze vzpomínek sestry Marie

(řeholní sestry dominikánské komunity založené v Moskvě matkou Jekatěrinou Abrikosovovou)

Začátek roku 1926. Maličký pokojík v budově Leninovy knihovny.[56] Obývali jej dva velcí lidé (je zvláštní, jak se do něj oba vešli), Sergej Michajlovič Solovjov a jeho přítel Vladimír Ottonovič Nilender. V této téměř ani ne místnůstce jsem poprvé uviděla Sergeje Michajloviče. Bylo mu tehdy čtyřicet let, možná čtyřicet jedna (narodil se roku 1885, měsíc neznám).

Byl to vysoký, pohublý muž, s temně rusými vlasy, jasně modrýma očima s dlouhými řasami; v dětství mu říkali „malý lord Fauntleroy“.[57] Takto se mi vtiskl do paměti. Ještě jsem si zapamatovala jeho smích. S. M. se smál často, hlasitě a nevesele, byla v něm cítit stěží potlačovaná prudkost a nervozita. Čím blíže a déle jsem jej poznávala, tím více se odhalovala jeho všestrannost a bohatství vnitřního života – hloubka myšlení, neobyčejná důvěřivost a dobrosrdečnost, dětská prostota a bezprostřednost. Jeho humor se projevoval velmi osobitě, solovjovským způsobem. To vše se spojovalo se zvláštní nepřizpůsobivostí ke každodenním záležitostem.

V tomto období se vyhranil a ustálil jeho pohled na svět. Jeho dlouhé a nesnadné hledání se završilo úplným obrácením se k Bohu. Kněžství přijal, nakolik si dobře vzpomínám, v roce 1916 (přesné datum nevím). Po roce 1917 ještě bolestněji hledal plnost pravdy a pravdivost církve. Jeho tíhnutí ke katolické církvi trvalo dlouho, směřování k ní bylo trnité: vedlo přes postupné oproštění se od slavjanofilství a zároveň přes narůstající lásku ke své vlasti a národu.

Již v roce 1917 vyšel jeho článek o sjednocení církví. Mezi kněžími latinského obřadu se ne vždy a u všech setkával s pochopením a podporou. Pomoc a přátelství našel v osobě biskupa monsignora Neveua, který byl od roku 1925 děkanem francouzského kostela sv. Ludvíka v Moskvě. Oficiálně se otec Sergij Solovjov připojil ke katolické církvi roku 1923.

V roce 1926, když jsme se seznámili, byl přesvědčeným katolickým knězem východního řeckokatolického ritu.

V průběhu pěti let jsme se vídávali každý den, někdy i dvakrát denně; stali jsme se blízkými přáteli, i když on byl starší o dvacet čtyři roky. O. Sergij sloužil v chrámu Neposkvrněného početí na Malé gruzínské ulici [Малая Грузинская улица]. V tomto velikém gotickém chrámu byl pro nepočetnou skupinu ruských katolíků, kteří zůstali na svobodě po zatčeních v letech 1923–1924, přidělen pro bohoslužby ve slovanském jazyce boční oltář Matky Boží Ostrobramské.[58] Každý den u něj o. Sergij sloužil dopolední liturgii a v předvečer velkých svátků i večerní liturgii. Zřídka kdy bylo možné vidět bohoslužbu v plné kráse. Chrám byl rozlehlý, vysoký, nevytápěl se, v zimě musel kněz sloužit bohoslužbu v kabátě. Pamatuji se, jak měl o. Sergij rozpraskané rty, zakrvavené od každodenního doteku chladného kovu kalicha. Kněžské povinnosti plnil o. Sergij bezplatně. Na živobytí si vydělával literární prací: překládal Aischyla, Sofokla, Shakespeara, Mickiewicze. Začal překládat Dantovu Božskou komedii, ale kvůli zatčení v roce 1931 ji nedokončil. Kromě toho vyučoval literaturu starověkého Řecka a Říma na Literárním institutu. Téměř celý výdělek posílal svým dvěma dcerkám – Nataši a Lenočce, které žily s matkou buď u Tambova, nebo blízko Voroněže. Velmi zřídka je k němu přivezli; viděla jsem je jen několikrát. Honorář za literární práce o. Sergij dostával nepravidelně, s velkým zpožděním. Znala jsem jej jako člověka neustále trpícího bídou, hladového, špatně oblečeného a obutého v roztrhaných botách s odlepujícími se podešvemi. Žil tehdy v malém pokojíku v jedné z vedlejších uliček poblíž ulice Pluščicha [Плющиха], pokud se dobře pamatuji, v 7. Rostovské uličce [7-й Ростовский переулок] ve čtvrtém poschodí, bez sociálního příslušenství.

Ve všech praktických záležitostech byl o. Sergij bezmocnější než dítě. Vzpomínám si, jak se jednou obrátil na druhé s prosbou, aby mu umyli vlasy: ohřívali vodu na petrolejovém vařiči, polévali mu hlavu vodou z konvice na čaj a on kvůli své vysoké postavě musel klečet na kolenou.

Lehce a prostě přijímal sebemenší známku pozornosti, i tu nejbezvýznamnější službu. Jako dítě se radoval, když mu někdo z nás, jeho blízkých, daroval boty, galoše nebo košili.

Když nastal v chrámu zákaz bohoslužeb ve slovanském jazyce, o. Sergij sloužil liturgii v bytě u svých přátel, kde také přednášel, recitoval své básně, diskutoval. Zapamatovali jsme si jeho teologické práce, jejichž tématem byl Sergij Radoněžský, Serafim Sarovský, sjednocení církví aj. Se slovem dovedl zacházet překrásně, jak v rozhovoru, tak i ve vědeckých pracích. Jeho myšlení bylo vždy hluboké, jeho řeč byla poutavá. Ve všem se projevovalo jeho nadání a osobitost.

Hluboce věřil v náboženskou obnovu svého národa, cenil si všech jeho tradic, skláněl se před ruskými světci a viděl budoucnost své vlasti ve sjednocení s ekumenickou církví, v plnosti pravdy a křesťanské lásky.

Dne 15. února 1931 byli o. Sergij a těch několik málo jeho přátel, které spojovala víra, uvězněni. Viděla jsem jej ve vězení pouze jednou, a to již úplně nemocného. Jeho snadno zranitelná psychika, neobyčejně křehká vnitřní struktura ve spojení s přísnou náročností k sobě, často přehnanou, nevydržela utrpení z krutých metod vyšetřování. Psychicky z toho onemocněl; někdy v jeho stavu nastala krátkodobá zlepšení, ale zcela se již nikdy neuzdravil.

My, jeho přátelé, jsme v tu dobu s ním nebyli, žili jsme daleko a neměli jsme možnost se o něj postarat.

Roku 1941 (pravděpodobně v prosinci) zemřel ve speciální psychiatrické nemocnici v Kazani.

55 Rozumí se SOLOVJOV, S.M., Жизнь и творческая эволюция Владимира Соловьева [Život a tvůrčí vývoj Vladimíra Solovjova], Жизнь с Богом, Bruxelles 1977 (pozn. překl.).

56 (Bývalá) Vagaňkovská ulička [Ваганьковский переулок].

57 Malý lord Fauntleroy – hlavní postava románu Malý lord americké spisovatelky Francis Burnettové (pozn. překl.).

58 Farnost východních ruských katolíků byla zasvěcena Narození Bohorodice [Рождество Богоматери].

Bibliografie

Dodatek k bibliografii, obsažené v Собрания сочинений В. С. Соловьева, XII, s. 641–672.

1. Собрания сочинений В. С. Соловьева. Письма и приложения, Жизнь с Богом, Bruxelles 1970: světlotisková reedice 4 svazků dopisů (RADLOV, E.L. /ed./, Письма Владимира Сергеевича Соловьева, I–IV, Типография товарищества „Общественная польза“, Sankt-Petěrburg 1908–1923), s přiložením dopisů A. S. Suvorinovi, K. Leonťjevovi, korespondence L. N. Tolstého s V. S. Solovjovem (podle vydání sborníku Литературное наследство [Literární dědictví], 37/38 /1939/, s. 268–276 s poznámkami V. Popova), s dopisem V. S. Solovjova o sociální otázce – odpovědí na dotazník J. Hureta roku 1898, se čtyřmi heslovými odstavci in VENGEROV, S.A., Критико-биографический словарь русскихъ писателей и ученыхъ [Kriticko-biografický slovník ruských spisovatelů a vědců], I–VI, Семеновская Типо-Литография (И. Ефрона), Sankt-Petěrburg 1886–1904, a s kázáním o. Vasilije in PISEMSKIJ, A.F. (ed.), Масоны [Zednáři], Правда, Moskva 1880.

2. MILJUKOV, P.N., Из истории русской интеллигенции [Z dějin ruské inteligence], Лики России, Sankt-Petěrburg 1902.

3. LOSSKIJ, N.O., История русской философии [Dějiny ruské filosofie], Иностранная литература, Moskva 1954 (český překlad Dějiny ruské filosofie, Refugium, Velehrad 2004).

4. ZEŇKOVSKIJ, V.V., История русской философии [Dějiny ruské filosofie], II, YMCA-Press, Paris 1956.

5. ASMUS, V. – RAŠKOVSKIJ, J. – RODŇANSKÁ, I. – CHORUŽIJ, S., „В. С. Соловьев“ [V. S. Solovjov], in Философская Энциклопедия [Filosofická encyklopedie], V, Советская энциклопедия, Moskva 1970, s. 51–55.

6. KOGAN, L.A., В. С. Соловьев и Н. Г. Чернышевский [V. S. Solovjov a N. G. Černyševskij], in Вопросы философии [Otázky filosofie], 11 (1973), s. 102–119.

7. SOLOVJOV, V.S., Стихотворения и шуточные пьесы [Básně a humorné písně] (s úvodním článkem Z. G. Mincové), Cоветский писатель, Leningrad 1974.

8. PRUČKOV, N.I., Достоевский и Владимир Соловьёв („Великий инквизитор“ и „Антихрист“) [Dostojevskij a Vladimír Solovjov („Velký inkvizitor“ a „Antikrist“], in PRUČKOV, N.I., Историко-сравнительный анализ произведений художественной литературы [Historicko-srovnávací analýza děl umělecké literatury], Наука, Leningrad 1974, s. 124–162.

9. PATRAŠNIKOV, A., Владимир Соловьев о евреях [Vladimír Solovjov o Židech], in Голос Зарубежья [Hlas zahraničí], 3 (1976), s. 26–35.

Cizojazyčná bibliografie

GANCIKOFF, K., L’hegelismo in Russia, in Hegel nel centenario della sua morte (Rivista di filosofia neo-scolastica. Supplemento speciale al volume XXIII, dicembre 1931), Vita e pensiero, Milano 1932.

GANCIKOFF, K., L’estetica di Wladimir Soloviov, in Sophia. Rivista internazionale di fonti e studi di storia della filosofia, III/3–4 (1935), s. 420–439.

HUBMER, F., Wladimir Solowjew, der Künder des Antichristen, Hänssler, Stuttgart-Honenheim 1966.

KOSCHEWNIKOV, A., Die Geschichtsphilosophie W. S. Solowjews, Friedrich Cohen, Bonn 1930.

LE GUILLOU, J.M., Préface. De Maxime le Confesseur († 13 août 662) à Vladimir Soloviev († 13 août 1900), in GARRIGUES, J.M., Maxime le Confesseur. La charité, avenir divin de l’homme, Beauchesne, Paris 1976, s. 7–22.

MASARYK, T.G., Russland und Europa. Studien über die geistigen Strömungen in Russland, I–II, Eugen Diederichs, Jena 1913 (česky Rusko a Evropa. Studie o duchovních proudech v Rusku, I–IV, J. Laichter, Praha 1930–1933).

MUCKERMANN, F., Wladimir Solowiew. Zur Begegnung zwischen Rußland und dem Abendland, Kämpfer und Gestalter, O. Walter, Olten 1945.

NEUVECELLE, J., Un ouvrage monumental de Mgr Jean Rupp sur le philosophe russe, in L’Osservatore Romano (24. října 1975).

PALAN, J., The Theory of Religious Knowledge of Vladimir Soloviev, University of Oxford, Faculty of Theology, Oxford 1976 (disertační práce na teologické fakultě).

RUPP, J., Message ecclésial de Solowiew. Prèsage et illustration de Vatican II., Vie avec Dieu – Lethielleux, Bruxelles – Paris 1975.

RUPP, J., Un levier pour l’œcuménisme. Wladimir Solowiew, Vie avec Dieu, Bruxelles 1975.

STAMMLER, H., Vladimir Soloviev as a Literary Critic, in The Russian Revue, 22/1 (1963), s. 68–81; Wiener Slavistisches Jahrbuch, XIX (1973), s. 36–61.

STREMOOUKHOFF, D., Vladimir Soloviev et son œuvre messianique, L’Age d’Homme, Lausanne 1974.

STREMOOUKHOFF, D., Colloque Vladimir Soloviev, L’Institut catholique de Paris, Paris 1975.

Rejstřík nejnovějších studií o V. S. Solovjovovi v německém jazyce, sestavený L. Müllerem, profesorem Tübingenské univerzity.

DAHM, H., Die russische Philosophie von Solov’ev bis Šestov. Zur Revision eines sowjetischen Tabus, in Berichte des Bundesinstituts für Ostwissenschaftliche und Internationale Studien, 46, Bundesinstitut für Ostwissenschaftliche und Internationale Studien, Köln 1969.

DAHM, H., Vladimir Solovyev und Max Scheler, Pustet, München – Salzburg 1971.

GÄNTZEL, H.H., Wladimir Solowjows Rechtsphilosophie auf der Grundlage der Sittlichkeit, Klostermann, Frankfurt am Main 1968.

GÄNTZEL, H.H., Recht und Sittlichkeit. Übersetzung, Erläuterung und Einleitung „Wladimir Solowjow und die vorrevolutionäre Rechtsphilosophie“, Klostermann, Frankfurt am Main 1971.

GOERDT, W., Nikolaus von Kues in Russland, in HAUBST, R. (ed.), Nikolaus von Kues als Promotor der Ökumene. Akten des Symposions in Bernkastel-Kues vom 22. bis 24. September 1970, Mitteilungen und Forschungsbeiträge der Cusanus-Gesellschaft, 9, Matthias-Grünewald, Mainz 1971, s. 200–216.

GRAS-RACIC, M., „Duchovnyje osnovy žizni“, in Kindlers Literaturlexikon, II, Kindler, Zürich 1966, sl. 1662–1664.

KNIGGE, A., Die Lyrik Vl. Solov’evs und ihre Nachwirkung bei A. Belyj und A. Blok, Philosophische Fakultät, Kiel 1972 (disertační práce).

MEIER, R., Abstrakte Prinzipien und integrales Wissen in den Frühschriften Vladimir Solov’evs, Philosophische Fakultät, Münster 1970 (disertační práce).

MOSS, W.G., Vladimir Soloviev and the Russophiles, Georgetown University, Washington 1969 (disertační práce).

MÜLLER, L., „Solowjev“, in Lexikon für Theologie und Kirche, IX, Herder, Freiburg 1964, sl. 869–870.

MÜLLER, L., Drei Gespräche. Deutsch von Erich Müller-Kamp, in Theologische Literaturzeitung, 92/1 (1967), sl. 57 (recenze).

MÜLLER, L., Kurze Erzählung vom Antichrist, Erich Wewel Verlag, München – Freiburg im Breisgau 1968; in Erzähler der Welt. XXIII. Geschichten und Novellen aus Russland. 19. und 20. Jahrhundert, Herder, Freiburg im Breisgau – Basel – Wien 1971, s. 109–146 (překlad).

MÜLLER, L., „Tri razgovora“, in Kindlers Literatur Lexikon, VI, Kindler, Zürich 1971, sl. 3045–3047.

MÜLLER, L., „Solowjev“, in Brockhaus Enzyklopädie, XVII, Brockhaus, Wiesbaden 1973.

MÜLLER, L., „Geleitwort“, in STERNKOPF, J., Sergei und Vladimir Solov’ev. Eine Analyse ihrer geschichtstheoretischen und geschichtsphilosophischen Anschauungen, Otto Sagner, München 1973, s. IX–XI.

MÜLLER, L., „La Russie et l’Eglise Universelle von V. Soloviev“, in Kindlers Literaturlexikon, XII, dodatek, Kindler, Zürich 1974, sl. 955–958.

MÜLLER, L., Gebet um die Offenbarung des grossen Geheimnisses. Fünf Gedichte. Sonntagsbrief „Christ is erstanden!“, in Beiträge aus der anthroposophischen Studentenarbeit, 2 (1976), s. 6–16.

MÜLLER, L., Gott – Mensch – Welt im russischen Gedicht. Eine Auswahl russischer religiöser und philosophischer Lyrik, Slavisches Seminar der Universität Tübingen, Tübingen 1974 (třicet básní od V. Solovjova, s. 29–36).

RUDLOFF, D., Schönheit als Offenbarung der Zukunft. Zur Kunstlehre Wladimir Solowjews, in Die Kommenden, 29/21 (1975), s. 9–11.

SCHLIPPE, G. von, „Opravdanije dobra“, in Kindlers Literaturlexikon, V, dodatek, Kindler, Zürich 1969, sl. 1013–1015.

SCHLIPPE, G. von, „Smysl ljubvi“, in Kindlers Literaturlexikon, VI, Kindler, Zürich 1971, sl. 1594–1596.

STÄGLICH, D., Rezension über das Buch von Edith Klum: Natur, Kunst und Liebe in der Philosophie Vladimir Solov’evs, in Zeitschrift für Slavische Philologie, 34 (1968), s. 161–168.

STERNKOPF, J., Sergei und Vladimir Solov’ev. Eine Analyse ihrer geschichtstheoretischen und geschichtsphilosophischen Anschauungen, Slavistische Beiträge, 71, Otto Sagner, München 1973.

STERNKOPF, J., Die weisse Lilie. Ein Scherzhaftes Mysterienspiel, Skripten des Slavischen Seminars der Universität Tübingen, 6, Tübingen 1975 (německý překlad Elke Wehrmann).

WEMBRIS, B., Der russische Text der „Rechtfertigung des Guten“ („Opravdanije dobra“) von Vladimir Solov’ev, Universität Tübingen, Tübingen 1973 (disertační práce).

Ze souborného díla V. Solovjova vydalo nakladatelství Wewel svazky 2–7. Jako poslední vyšel 5. svazek Rechtfertigung des Guten, 1976, 884 s. Do konce roku 1977 měl vyjít ještě 1. svazek.

Díla B. Schultzeho o V. Solovjovovi od roku 1970:

SCHULTZE, B., Die Papstakklamationen auf dem 4. und 6. ökumenischen Konzil und Vladimir Soloviev, in Orientalia Christiana Periodica, 41 (1975), s. 211–225.

SCHULTZE, B., 75 anni dopo Vladimiro Soloviev (1853–1900), in L’Osservatore Romano (15. června 1975), s. 3.

SCHULTZE, B., Settantacinque anni dopo Vladimiro Soloviev (1853–1900), in Unitas, 30 (1975), s. 165–178.

SCHULTZE, B., Ausführliche Besprechung/Rezension von Mgr. Jean Rupp, Message ecclésial de Solowiew, Présage et illustration de Vatican II, Paris 1974–1975, in Orientalia Christiana Periodica, 42 (1976), s. 258–265.

Seznam zkratek

Собрание сочинений В. С. Соловьева

RADLOV, E.L. (ed.), Собрание сочинений В. С. Соловьева, I–X, Просвещение, Sankt-Petěrburg 1911–1914; I–XII, Жизнь с богом, Brusel 1966–1970.

Письма В. С. Соловьева

RADLOV, E.L. (ed.), Письма Владимира Сергеевича Соловьева, I–IV, Типография товарищества „Общественная польза“, Sankt-Petěrburg 1908–1923.

Стихотворения

SOLOVJOV, V.S., Стихотворения, Русский книжник, Moskva 1921.

Жизнь и творения

VELIČKO, V.L., Владимир Соловьев. Жизнь и творения, Издательское товарищество Р. Голике и А. Вильборг, Sankt-Petěrburg 1903.

Материалы к биографии

LUKJANOV, S.M., О Вл. С. Соловьеве в его молодые годы. Материалы к биографии, I–III, Сенатская типография, Petrohrad 1916–1921.

ВФП

Вопросы философии и психологии, Московское психологическое общество, Moskva 1889–1918.

Sergej Michajlovič Solovjov

Život a dílo Vladimíra Solovjova

Předmluva

Tuto knihu jsem psal sice po dobu kratší než rok, ale přesto na jejím konci mohu říci slovy A. S. Puškina: „Toužebná chvíle je tu: svoji práci jsem po letech skončil.“[59] Materiály k životopisu V. S. Solovjova jsem shromažďoval od svého mládí. Biografie, kterou jsem sestavil dříve, byla příliš stručná na to, aby uspokojila čtenáře. Nyní, když mi S. M. Lukjanov ve svých Pramenech[60] objasnil nejméně známou dobu Solovjovova mládí, už jsem tuto práci nemohl dále odkládat. Pokud se mi podaří předat čtenářům alespoň část duchovního potěšení, které jsem zakoušel při obnově obrazu mého drahého zemřelého strýce, splnil jsem svůj úkol.

Vladimír Solovjov ovlivnil velkou měrou rozvoj mého vlastního náhledu na svět už od čtvrtého ročníku mého studia na gymnáziu, kdy jsem poprvé přečetl Národnostní otázku. Později se mi mnohé v Solovjovovi stalo cizím, moje názory prošly skrze určitý vývoj. Neodhodlal bych se nyní znovu otisknout bez drobných změn svůj článek Idea církve v poezii V. Solovjova[61] a mou první biografii. Dovolím si vypůjčit slova L. M. Lopatina:[62] „Musel jsem si vytvářet svůj vlastní pohled na svět nejen pod vlivem Solovjova, ale i v úporném boji s ním.“

Značná rozpornost idejí V. Solovjova v jednotlivých obdobích jeho tvorby (v 70., 80., 90. letech) nevyhnutelně vedla k rozdělení jeho následovníků na několik skupin, názorově se rozcházejících. Dříve než lze přistoupit k vyrovnání těchto protikladů a k pochopení Solovjovovy stěžejní ideje procházející celým jeho životem, je nezbytné objektivně přijmout vzniklé nesrovnalosti a nezavírat nad nimi oči. Vyjadřuji svou hlubokou vděčnost S. M. Lukjanovovi a E. L. Radlovovi, jejichž vytrvalá práce mi značně ulehčila úlohu biografie, a také knižnímu nakladatelství Kolos prostřednictvím F. I. Vašerovova a V. P. Brovkina, kteří vyšli vstříc mému přání věnovat ruské společnosti úplný Solovjovův životopis.

Protože nejsem odborníkem na filosofii, považoval jsem za příliš smělé vyvozovat vlastní závěry v otázkách „čistě filosofických“ a řídil jsem se v těchto případech názory povolanějších osob. Speciálně filosofickou stránku Solovjovovy tvorby již nejednou zkoumali odborníci v této oblasti – J. N. Trubeckoj, L. M. Lopatin, E. L. Radlov, V. F. Ern. Já jsem se na osobnost Solovjova zaměřil více jako na člověka, teologa, básníka a publicistu.

Mou nejbližší úlohou ve vztahu k Solovjovovu odkazu je nyní vydání a překlad jeho francouzského díla Sofie neboli Les principes de la religion universelle,[63] napsaného roku 1876 v Káhiře a Sorrentu, jeho úplné básnické sbírky a několika článků o církevní otázce, vytvořených ve Vídni a Záhřebu v roce 1886.

S. M. Solovjov

28. srpna 1923

59 PUŠKIN, A.S., Arion. Výbor z lyriky, Československý spisovatel, Praha 1965, s. 86.

60 Srv. Материалы к биографии.

61 Srv. SOLOVJOV, S.M., Идея Церкви в поэзии В. Соловьева, in Богословский вестник, 1 (1915), s. 59–86, 2 (1915), s. 261–293.

62 L. M. Lopatin (1885–1920) – ruský filosof, profesor Moskevské univerzity, redaktor časopisu Otázky filosofie a psychologie (pozn. překl.).

63 Srv. SOLOVJOV, V.S., La Sophia et les autres écrits français, ed. F. Rouleau, L’Age d’Homme, Lausanne 1978 (ruský překlad La Sophia / София /1876/, přeložil A. P. Kozyrev, in SOLOVJOV, V.S., Полное собрание сочинений и писем [Kompletní vydání souhrnných spisů a dopisů], II, Наука, Moskva 2000. Citované dílo La Sophia / София je uvedeno zrcadlově ve francouzském a ruském jazyce. Zamýšlený název uváděného díla zněl Les principes de la religion universelle) (pozn. překl.).

Úvod

Brzy uplyne dvacet pět let od smrti V. S. Solovjova a ukazuje se, že jeho úplný životopis je v současnosti naléhavě potřebný. Veřejnost již nejednou vyjádřila zájem o tvorbu V. S. Solovjova i o jeho životní příběh. D. S. Merežkovskij má pravdu, když říká, že na rozdíl od L. N. Tolstého, který ve svých dílech odhaloval sebe sama, se Solovjov před čtenáři stále skrýval. Vzniká zde proto otázka: Je dobré „poodhrnovat roušku“, kterou spisovatel zahalil svůj soukromý život? Máme vůbec právo „rekonstruovat“ jeho vnitřní život na základě materiálů, které autor nikdy neurčil k otištění?

Avšak takový je osud významné osobnosti: její intimní sféra se dříve či později stává veřejným majetkem. Přistupuji ke své práci s nadějí, že podrobná Solovjovova biografie vylije světlo na mnohé, dosud nevyjasněné stránky jeho nazírání na svět a jeho činnost. Solovjovův život probíhal bouřlivě. Během této krátké doby neprožil jen jednu, ale hned několik krizí světonázorů. Když budeme sledovat jeho postupný vývoj, odhalíme protiklady, avšak výsledkem nám bude jeden celistvý náhled na svět; uvidíme, že v devadesátých letech Solovjov doslova opakuje to, co tvrdil v letech sedmdesátých. Ideál organické syntézy, pozitivní všejednoty – to je základní idea V. Solovjova. Nikdy se nemohl zcela ztotožnit se žádnou ze „dvou nepřátelských stran“ – se světskou kulturou ani s církevním asketismem, se západníky ani se slavjanofily, s představiteli svobodné mystiky ani s církevními autoritami. Jeho úsilí aktivně ovlivňovat společnost a uskutečňovat své ideály v životě jej vedlo k uzavírání dočasných dohod s tou či onou stranou, a dokonce – jak to sám nazval – „k diplomatickému jednání“.

Samozřejmě, že se po smrti V. S. Solovjova rozpoutal urputný boj o jeho dědictví. Básník Andrej Bělyj se vyjádřil: „Nejrůznější skupiny, včetně neseriózních, jej považovaly za svého.“ Během filosofova života na něj svorně křičeli: „Ty mezi nás nepatříš!“ A teď stejně rozhořčeně volají: „Solovjov je jen náš!“ Kristova slova o národu, který kamenuje své proroky a potom jim staví památníky, se opět ukázala jako pravdivá.

Život V. S. Solovjova lze rozdělit především na tři etapy. První období, čistě spekulativní a slavjanofilské, se vyznačuje bojem s materialismem a pozitivismem. Druhé období, církevně-publicistické, představuje útok proti nacionalismu. Třetí období, syntetické, je návratem k filosofii, poezii a kritice ve znamení boje s Nietzschem a Tolstým. Toto období začíná spisem Ospravedlnění dobra, končí dílem Tři rozhovory a poemou Tři setkání.[64]

Uvedené členění života na tři období nachází analogii u zakladatele západní teologie, sv. Augustina, který byl Solovjovovi velmi blízký v základních idejích, jak se o tom již zmínil E. L. Radlov. U Augustina je první období čistě spekulativní, s použitím zbraně platonismu polemizuje s mystickým naturalismem manichejců. V druhém období, odůvodňování dogmatu o církvi, Augustin bojuje s donatisty. Třetí období, morálně-mystické, je charakterizováno učením o milosti a útokem proti Pelagiovi. Solovjov měl ve velké oblibě trojčlenné dělení, proto zůstaneme věrni jeho duchu a rozdělíme naši práci rovněž na tři části, podle tří období jeho vývoje. První období se završuje počátkem osmdesátých let, třetí se rýsuje na začátku let devadesátých. Naše práce je značně usnadněna předcházejícími pracemi přátel a ctitelů V. Solovjova. Bezprostředně po jeho smrti vydal V. L. Veličko knihu Vladimír Solovjov. Život a dílo,[65] která obsahuje mnoho zajímavých údajů. Solovjovovi přátelé, E. L. Radlov a S. M. Lukjanov, vykonali velikou a nezištnou práci. E. L. Radlov shromáždil a vydal tři kapitoly dopisů V. S. Solovjova (čtvrtá kapitola je připravena k tisku), S. M. Lukjanov publikoval tři kapitoly materiálů k biografii V. S. Solovjova.

Je v nich detailně zkoumán filosofův život do konce sedmdesátých let a současně je zde uveden cenný materiál pro studium tohoto období, zejména historie Moskevské univerzity a Moskevské duchovní akademie. V rekonstruování Solovjovova mládí nezbývá autorovi této biografie než následovat S. M. Lukjanova a převzít jeho strohou vědeckou metodu, objektivnost a zároveň srdečný vztah k osobnosti Vladimíra Solovjova. Dále už musíme pokračovat sami. Jestliže se na začátku nacházíme v krásné krajině, trpělivě obdělávané rukou S. M. Lukjanova, od osmdesátých let si musíme klestit cestu skrze temné a neproniknutelné houštiny. Ale čím více se blížíme k současnosti, tím je práce pro autora biografie lehčí, neboť pro období devadesátých let disponuje bohatým materiálem osobních vzpomínek.

Nelze opomenout dvě vynikající biografické práce o Solovjovovi – Světonázor V. S. Solovjova (Moskva 1913, 2 svazky) J. N. Trubeckého[66] a Un Newman russe Michela d’Herbignyho.[67] Na rozdíl od práce S. M. Lukjanova nelze tyto knihy označit za zcela objektivní. Kniha J. N. Trubeckého má polemický charakter, ve svých dvou svazcích vede úporný boj se Solovjovem, přijímá v něm pouze to, co je charakteristické pro poslední léta (teoretická filosofie, estetika, poezie, dílo Tři rozhovory). Trubeckoj popisuje Solovjovův život jako příběh omylů: jeho filosofie prvního a prostředního období se vztahuje k Schellingovi, jeho teokratické poznámky jsou označovány za „pokušení“, jeho teorie lásky je předkládána jako „růžová romantika“. V knize Trubeckého je obsaženo jen málo životopisných údajů, avšak jsou mezi nimi i některé velmi cenné. Nevelká knížka francouzského teologa d’Herbignyho se vyznačuje jemným vkusem, duchovností a úctou.

Co se týká dalších článků o Solovjovovi, jako například skvělého pojednání L. N. Lopatina, poukážeme na ně v příslušných kapitolách životopisu.

V části ruské společnosti, zajímající se o otázky filosofie a náboženství, se v poslední době projevuje ochlazení vztahu k V. S. Solovjovovi. Záporný vztah V. V. Rozanova a D. S. Merežkovského k Solovjovovi z jedné strany a odborníků na filosofii ze strany druhé nemůže zůstat bez svého vlivu. Zajímají se o osobnost V. Solovjova, o jeho podivínství, žerty, zájem o okultismus, avšak jeho ústřední práce, jako jsou Kritika abstraktních principů,[68] Historie a budoucnost teokracie, Ospravedlnění dobra, čtou ti první útržkovitě a ti druzí je ignorují coby těžkopádná učení přežité scholastiky.

Často lze slyšet přezíravé kritiky na adresu V. S. Solovjova od představitelů takzvaného neopravoslaví, těsně spojeného se starým slavjanofilstvím. My jsme se vždy přidržovali mínění, že pro nás jsou romantické a okultní epizody Solovjovova života nepodstatné; rozhodující je jeho vlastní názor na své poslání a dílo. Nelze souhlasit s tvrzením D. S. Merežkovského, že ve skutečnosti Solovjov byl jen němým prorokem a jeho hlavní práce byly pouhou maskou nasazenou před lidmi. Solovjov byl ve své podstatě především filosofem: jeho „hadí“ dialektika, stejně jako jeho „holubičí“ poezie, pramení ze „svatyně“ jeho duše.[69] Vytvoření univerzálního, syntetického systému znalostí vždy zůstalo jeho hlavním úsilím. Klíčem k pochopení a ocenění V. S. Solovjova je rovněž jeho intenzivní publicistická činnost. „Vynášet na světlo“ problémy ruského veřejného života považoval za svou náboženskou povinnost, téměř za svou „službu“. Půvab a něha krásné Saimaa[70] nepotlačily v jeho duši modlitbu k Bohu pravdy:

Aby se násilí příliv

o finské kameny rozbil.[71]

Solovjov neusiloval o vyzdvihování své osobnosti, ale „v potu tváře rozrýval pluhem tvrdou zemi“. Protože považoval lásku za tvůrčí a organizující princip života, hledal její realizování skrze filosofickou syntézu a společenskou spravedlnost. Syntéza duchovního a materiálního, Východu a Západu, Ruska a Evropy, pravoslaví a katolicismu – to vše je pro Solovjova nejvíce charakteristické.

Solovjov byl ve středním věku nucen radikálně se rozejít s ruskou vládou a společností. Jeho dvě stěžejní práce Historie a budoucnost teokracie a Rusko a univerzální církev mohly vyjít pouze v zahraničí – první byla otištěna v Záhřebu a druhá v Paříži. Během svého života se stal spisovatelem nejen ruským, ale i evropským, a zůstal jím dodnes. Jeho populárnost v Německu a Francii roste. Myslím si, že uveřejnění úplné biografie V. S. Solovjova přichází ve správném čase; tím spíše, že některé zápisky intimního charakteru, které jsem dlouho skrýval, byly nezávisle na mé osobě zveřejněny a mohou vyvolat různé řeči, urážlivé pro památku zemřelého filosofa. Mým úkolem je tento materiál pravdivě osvětlit. Ačkoli se pokrevní příbuzenství může zdát překážkou pro napsání objektivní biografie, stále si připomínám odkaz V. S. Solovjova: „Neklaňte se idolům.“[72] A co je hlavní – jsem přesvědčen, že když představím svého strýce takového, jaký byl, bez jakékoli lživé idealizace, jen tím pozdvihnu jeho autoritu a charisma.

64 Srv. SOLOVJOV, V.S., Оправдание добра (Нравственная философия), Типо-литография Д. А. Бонч-Бруевича Страниц, Moskva 1899; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, VIII, s. 3–516 (český překlad Ospravedlnění dobra, přeložil Alan Černohous, Refugium, Olomouc 2002); Три разговора о войне, прогрессе и конце всемирной истории со включением краткой повести об Антихристе и с приложениями, Труд, Sankt-Petěrburg 1901 (původní název Под пальмами. Три разговора о мирных и военных делах, in Книжки Недели [Knihy týdne], 10–11 /1899/, 1 /1900/); in Собрание сочинений В. С. Соловьева, X, s. 83–221 (český překlad Tři rozhovory /o válce, pokroku a konci světových dějin obsahující krátkou legendu o Antikristu a několik menších přiložených statí/, přeložila Františka Sokolová, Zvon, Praha 1997); Три свидания. Москва – Лондон – Египет. 1862–1875–1876, in Вестник Европы [Věstník Evropy], 11 (1898), s. 328–334; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, XII, s. 80–86.

65 Srv. VELIČKO, V.L., Владимир Соловьев. Жизнь и творения, Книжный магазин А. Ф. Цинзерлинга, Sankt-Petěrburg 1903; dále uváděno jako Жизнь и творения; V. L. Veličko (1860–1903) – ruský básník, publicista, veřejný činitel (pozn. překl.).

66 Srv. TRUBECKOJ, J.N., Миросозерцание В. С. Соловьева, I–II, Tипография А. И. Мамонтова, Moskva 1913; J. N. Trubeckoj (1863–1920) – ruský filosof, právník, veřejný činitel, profesor Moskevské univerzity (pozn. překl.).

67 Srv. HERBIGNY, M. d’, Un Newman russe, Beauchesne, Paris 1934.

68 Srv. SOLOVJOV, V.S, Критика отвлеченных начал, Университетская типография, Moskva 1880; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, II, s. 1–397 (český překlad Kritika abstraktních principů, přeložil Alan Černohous, Refugium, Olomouc 2003).

69 Srv. Mt 10,16: „Buďte tedy obezřetní jako hadi a bezelstní jako holubice“.

70 Saimaa – jezero na jihovýchodě Finska (pozn. překl.).

71 Собрание сочинений В. С. Соловьева, XII, s. 95.

72 V ruském jazyce slovo идол znamená idol i modla, takže slovní spojení lze přeložit také jako neuctívejte modly (pozn. překl.).

Část první

Sofie

Nevěřím klamnému světu,

pod drsnou kůrou hmoty

záře věčného purpuru

odhalila mi své božství.

Tři setkání[73]

73 Srv. SOLOVJOV, V.S., Три свидания. Москва – Лондон – Египет. 1862–1875–1876, in Вестник Европы, 11 (1898), s. 328–334; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, XII, s. 80–86.

Kapitola 1.

Původ. Rodina

Přirozená spojitost s předchozími generacemi

neboli rodinné náboženství minulosti

nabývá bezpodmínečného významu,

stává se výrazem dokonalého dobra.

Ospravedlnění dobra[74]

V žilách Vladimíra Solovjova kolovala čistě slovanská krev. Z otcovy strany náležel k duchovnímu stavu, jeho předci pocházeli z velkoruského rolnictva.[75] Z matčiny strany byl potomkem ukrajinského příjmení, s příměsí polské krve. Jeho dědeček Michail Vasiljevič Solovjov byl protojerejem[76] a učitelem náboženství na Moskevské obchodní škole. Byl to vzdělaný kněz Filaretovy doby,[77] absolvoval latinskou školu, která u nás vzkvétala na počátku 19. století. Ochraňuji si na památku jeho latinskou bibli s nadpisem ex libris Michael Soloviovus. Hlavní předností kněze Michaila však nebylo jeho rozumové nadání, ale mírné a čisté srdce, které se odráželo i v jeho zevnějšku.

Měl jasné, pokojné modré oči, velký, dosti tlustý a ostrý nos, hebkou, bílou bradku. Když Vladimír Solovjov popisoval vzhled starce Jana v Legendě o Antikristu,[78] pravděpodobně se mu před zrakem objevoval obraz jeho dědečka: „Byl to velmi starý, ale srdečný stařík s nažloutlými, a dokonce nazelenalými bílými kučerami a bradkou, vysoké a vyzáblé postavy, ale s plnými a lehce zrůžovělými tvářemi, s živýma zářivýma očima a dojemně dobrým výrazem tváře.“[79]

V povídce druhého vnuka, Vsevoloda Sergejeviče, s názvem Vzkříšení[80] je bezpochyby vylíčen Michail Vasiljevič. Je třeba říci, že Vladimír Sergejevič byl velmi hrdý na svůj původ z rodiny duchovního a vystavoval jej na odiv (srv. věnování díla Ospravedlnění dobra dědovi–knězi), zatímco Vsevolod Sergejevič se za svůj původ poněkud styděl a snažil se jej skrývat. V povídce Vzkříšení nezmiňuje dědovo kněžské povolání, takže jeho chování není pro čtenáře vždy pochopitelné. Vsevolod Sergejevič například vypráví, že dědeček nikoho nesoudil, když před ním vyprávěli o špatném skutku nějakého člověka, ale pouze vzdychal: „Ach, ty hříchy!“ a rychle se běžel modlit. (Je charakteristické, že i starec Jan během řeči Antikrista na všeobecném církevním sněmu hlasitě vzdychá.) Michail Vasiljevič byl velmi veselý a choval se mile k dětem: aby je pobavil, hrál si na medvěda. Dědova podoba se přenesla zvláště na dva rodinné příslušníky – na mého otce, Michaila Sergejeviče, a na jeho sestru Marii (později Bezobrazovovou). V. L. Veličko předává dále vyprávění Sofie Michajlovny Martynovové o tom, že když bylo Vladimíru Solovjovovi osm let, přivedl jej dědeček do kněžiště, nechal jej pokleknout u oltáře, vroucně se modlil a zasvětil chlapce do služby Bohu.

Michail Vasiljevič prožil celý život na Moskevské obchodní škole, kde se také narodil jeho syn, který se stal historikem. Když cítil, že mu ubývají síly, nechal se přeložit na kněžské místo v chrámu Pokrov[81] v Levšině [Левшино]. Tam se mu velmi stýskalo po obchodní škole; někdy jej sousedé viděli na dvoře, jak mlčky a teskně hledí směrem k ulici Ostožence [Oстоженка]. Pro staré lidi je velmi obtížné odstěhovat se z místa, na které si zvykli. Michail Vasiljevič u Pokrovu nesloužil dlouho, zemřel 30. října 1861, když bylo jeho vnuku Vladimírovi osm let.

Úplně jinou povahu měla babička Jelena Ivanovna, rozená Šatrovová. Byla ironická a velmi praktická; mírného Michaila Vasiljeviče ovládala energickou rukou. Po jeho smrti se přestěhovala k synu Sergeji Michajlovičovi, který byl historikem a kterého si – podle slov jejího vnuka Vsevoloda Sergejeviče – vážila, a dokonce se ho i trochu bála. Vsevolod Sergejevič mi vyprávěl, že když ho v dětství trestali prutem, tak tuto činnost, která byla nad síly pro jeho matku, svěřovali právě Jeleně Ivanovně. Ta byla kmotrou malinkého Vladimíra, velmi jej milovala a obývala s ním jednu místnost. Jelena Ivanovna pocházela z úřednického prostředí, a proto neměla v lásce duchovenstvo. Jak se vyjádřil její syn – „byla v rodině prvkem pokroku“.

„V době, kdy jsem byl chlapcem,“ vypráví Sergej Michajlovič Solovjov v Zápiscích, „některé kněžské rodiny začaly projevovat nespokojenost se svým postavením, snažily se z něj dostat, setřást je ze sebe, očistit se. Mezi ně patřila i naše rodina. Tento impulz v ní představovala hlavně matka. Příbuzní mého otce, kněží, diákoni, žalmisté zůstávali ve vesnicích, kdežto příbuzenstvo mé matky bylo většinou světské, proto právě oni tvořili většinu našich známých. Byli mezi nimi i někteří duchovní, které matka nemohla vystát a kteří se svými zvyky a chováním odlišovali od svých světských známých k vlastní nevýhodě.

Tento protiklad, který se matka samozřejmě snažila dávat najevo při každém vhodném okamžiku, mě velmi silně ovlivnil, vyvolal u mě odpor k duchovnímu stavu a vzbudil přání z tohoto prostředí co nejdříve odejít a nastoupit na světskou školu. Rodiče poslali moje sestry na studia do dívčího penzionátu, což bylo tehdy velmi ojedinělé, avšak ještě podivnější by bylo, kdyby mě poslali do semináře, když podle názoru mé matky byl seminář synonymem veškeré podlosti. Otec váhal, odkládal rozhodnutí, ale brzy již nebylo možné jen čekat, a tak se nakonec rozhodl vyřadit mě z duchovního stavu a dát mě na gymnázium.“[82]

Sestra Sergeje Michailoviče Jelizaveta zemřela v mládí a s druhou sestrou Agnijou se rozešel.[83] Pod vlivem matky pocítil Sergej Michajlovič brzy odpor k duchovní hodnosti a vzdělání, což se později odrazilo na jeho hodnocení reformních snah Petra Prvního. Jak to často bývá, syn se více podobal matce než otci. Přitom i v příbuzenstvu Jeleny Ivanovny byla významná duchovní osobnost. V. S. Solovjov ve své autobiografii vypráví:[84]

„Mezi příbuznými babičky byl pozoruhodný její strýc arcibiskup Avraamij (nejprve astrachaňský, potom jaroslavlský), ke kterému můj otec jezdil v dětství do Tolgského monastýru u Jaroslavle.“ Sergej Michajlovič ve svých Zápiscích nenazývá zmíněného příbuzného „Avraamijem“, ale „Abrahámem“.[85] Velký portrét tohoto „Abraháma“, v plášti a s berlou, visel v jídelně mé babičky.

Zbožnost a mírnost Michaila Vasiljeviče, praktický smysl pro život u Jeleny Ivanovny, silná vůle a vědecké schopnosti Sergeje Michajloviče – to vše tvoří jen část zděděných vloh tajuplného chlapce Volodi. Všechno mystické, poetické a démonické přijal z matčiny strany, pocházející ze „starobylé a velmi nadané maloruské rodiny, jejíž jednu větev postihl záhadný a tragický osud (v Poltavské a Charkovské gubernii) a k druhé větvi patřil známý ukrajinský filosof Grigorij Savvič Skovoroda.[86] O něm píše Vladimír Solovjov ve své autobiografii: „Ukrajinský Sókratés, tj. Skovoroda, byl matčiným pradědečkem nebo bratrancem jejího dědečka nebo babičky.“ Mnohé z tohoto „záhadně tragického osudu“ a z osobnosti putujícího mudrce Skovorody přešlo do krve V. Solovjova.

O svém dědovi z matčiny strany Solovjov píše: „Můj dědeček, otec matky, kmotr Vladimír Pavlovič Romanov byl v mládí kvůli známosti s Bestuževem a Ryjelevem[87] zapleten do spiknutí děkabristů a odseděl si devět měsíců v Petropavlovské pevnosti. Byl soudem degradován na nižší hodnost, ale později si odsloužil službu v Černomořském loďstvu, plul po celém světě, účastnil se krymské války a zemřel jako kontradmirál.“ Zde doplníme, že v roce 1828 plul Vladimír Pavlovič s loďstvem u Annaby a Varny a byl raněn kulkou do hlavy. Prožil dvanáct let ve výslužbě, pak byl znovu přijat do služby, účastnil se boje o Sevastopol, kde projevil hrdinství a byl zde zasažen střepinou bomby do nohy. Ze služby byl uvolněn v roce 1861. Vladimír Solovjov dostal jméno na počest svého dědečka a byl jeho kmotřencem. Vyprávění o dědečkových slavných činech na moři zřejmě chlapce ovlivnilo, neboť se v něm brzy rozvinulo hrdinství a určitý militarismus, kterému zůstával věrný do konce života. Solovjov s velkou náklonností zobrazil starého generála ve svém díle Tři setkání a několik dní před smrtí se obrátil k Vilémovi II. se slovy:

Následníku štítonošů!

Jsi věrný znamení kříže,

v tvém meči plá oheň Kristův.[88]

Ještě výrazněji se „genové dědictví“ kontradmirála odrazilo na jeho pravnucích. Synové Vsevoloda Sergejeviče se rozešli s vědecko-literárními rodinnými tradicemi a stali se námořními důstojníky. Babičkou Vladimíra Sergejeviče z matčiny strany byla Jekatěrina Fedorovna Brzeská. Její příbuzní, jak píše V. L. Veličko, byli poruštělí Poláci, statkáři v Charkovské a Chersonské gubernii. A. A. Fet[89] se od mládí znal s rodinou Brzeských, také s Jekatěrinou Fedorovnou a A. L. Brzeské věnoval několik básní. „Podle vyjádření lidí, kteří ji dobře znali,“ říká S. M. Lukjanov o Jekatěrině Fedorovně, „to byla žena energická, podnikavá, pyšná na svou rodinu, ale i otevřená vůči druhým.“[90] Její bratr Alexej Fedorovič Brzeskij se zabýval literaturou a publikoval své básně v časopisech čtyřicátých a padesátých let.

Matka V. S. Solovjova, Polixena Vladimírovna, měla bratry Vladimíra, Vadima a Pavla. Bratr Vladimír měl blízký vztah k rodině Solovjovových. Brzy zemřel a jeho malinká dcera Káťa byla vychována u tety. Je to ona Káťa Romanovová, ke které Vladimír Sergejevič Solovjov vzplanul láskou. Strýc Vadim byl, podle všeho, frajírek, „gentleman“ s pochybnou morálkou. Zajímal se i o literaturu; brzy se sblížil se synovcem Vsevolodem a měl na něj zřejmě nepříliš dobrý vliv. S osobou strýce Vadima pronikala do přísného domu Solovjovových stará ruská panskost i s jejími rozmary. Vlivem strýce Vadima se Vsevolod stal jako jediný z rodiny světským člověkem a brzy zpřetrhal vztahy s profesorským prostředím. Později se strýc a jeho synovec pohádali, ale o tom bude ještě dále řeč.

Představme nyní rodiče Vladimíra Solovjova. Historik Sergej Michajlovič Solovjov měl třicet dva a půl roku, když se mu narodil druhý syn Vladimír. Byl tehdy již řádným profesorem a vydal několik svazků Dějin Ruska.[91] Otec měl na Vladimíra Solovjova značný vliv, proto ho musíme blíže charakterizovat tím spíše, že v ruské společnosti o něm panují ne vždy pravdivé představy. Sergej Michajlovič byl ruský svérázný, nepoddajný člověk, v jehož povaze se spojovaly ty nejprotikladnější vlastnosti. Narodil se nedonošený a ze slabého, přecitlivělého chlapce se vlastním úsilím vypracoval na tvrdého, neustále zaměstnaného muže.

Pod chladným a hrdým zevnějškem, pod mechanicky uspořádaným životním stylem se skrýval plamen hněvu a něžné poetické srdce. Zápisky Sergeje Michajloviče působí na mnoho čtenářů tísnivým dojmem kvůli ostrým kritikám svých současníků. Avšak je třeba si uvědomit, že Sergej Michajlovič si musel každý krok těžce vybojovat. Byl totiž parvenu ve šlechtickém prostředí, kde vládla autorita N. M. Karamzina,[92] kterou se právě autor Dějin Ruska odvážil zpochybnit. Musíme poznamenat, že když byl Sergej Michajlovič pozván, aby dával careviči Alexandrovi hodiny ruské historie, kníže Vjazemskij, Karamzinův přívrženec, proti tomu protestoval. Solovjovův ochránce Stroganov si tehdy svého svěřence pozval k sobě a znepokojeně se jej zeptal: „Nehodláte snad mluvit proti Karamzinovi?“ – „To mě nesmírně rozčílilo,“ píše Sergej Michajlovič, „řekl jsem mu, že se obává zbytečně, protože nemám ani záměr, ani čas, abych zaměstnával následníka trůnu kritikou Dějin Říše ruské.“[93]

Existovala však ještě hlubší příčina odcizení mezi Sergejem Michajlovičem a vládnoucími proudy ve společnosti. Kvůli mravnímu a společenskému ideálu, který si vytvořil, se k žádné ze silných stran nemohl připojit a vždycky plul proti proudu. Sergej Michajlovič byl ruský vlastenec a přesvědčený západník,[94] zakladatel kritické metody v historii (ruský Thúkýdidés),[95] silně věřící pravoslavný a liberál (nenáviděl Mikuláše I. a pohrdal Filaretem), pesimista a konzervativec v době velikých reforem – celý život neměl žádnou vnější oporu, jen své svědomí a víru. Postavení osamělého bojovníka, neznajícího chvíli odpočinku, z něj učinilo poněkud zachmuřeného a podivínského člověka, s nímž bylo těžké vyjít.

Výbuchy jeho hněvu se rozpoutávaly jako bouře, vše se chvělo a Sergej Michajlovič po takových záchvatech vždy doslova onemocněl – rozlila se mu žluč. Poté, co se rozhodl, že za každou cenu napíše Dějiny Ruska a vytvoří tak dílo, které bude věčně připomínat jeho památku, si rovnoměrně rozplánoval život a vydával jeden díl za rok. Vstával vždy v sedm hodin ráno a hned se pouštěl do práce. Potom jezdil na univerzitu nebo do archivu. Nechodil spát dříve než v jedenáct. Po večerním čaji věnoval hodinu prohlížení korektur nebo četbě kratších knih, převážně zeměpisných. V létě pracoval také bez odpočinku, vstával v šest hodin. A přitom jeho rodina byla početná (celkem dvanáct dětí, z nichž čtyři zemřely v dětství), v prvních letech manželského soužití byla nucena žít ve velmi špatných materiálních podmínkách.

Jeho manželka Polixena Vladimírovna si vytkla za svůj životní cíl zabezpečovat svému muži klid, a proto byly děti vychovávány v úctě a bázni před otcem. Se Sergejem Michajlovičem nebylo možné si povídat během pracovního dne, a nesmělo se mu dokonce ani přijít na oči, když se v zamyšlení procházel místnostmi. Žádní hosté nebyli zváni v době po večerním čaji, s výjimkou pátku, kdy se scházeli jeho známí. Je však zajímavé, že navzdory tomuto přísnému řádu byl Sergej Michajlovič svými dětmi zbožňován. Vladimír a Michail si do konce života zachovali k otci úctyplný a něžný vztah, který lze nejlépe vyjádřit latinským slovem pietas.[96] Tento cit k otci bezpochyby ovlivnil celý rozvoj Solovjovova nazírání na svět, ve kterém hraje takovou roli idea otcovství[97] a idea ekumenického otce. Otec byl pro děti ztělesněním nejvyšší spravedlnosti. Moje teta Marie Sergejevna mi vyprávěla, jak jí v dětství jednou slíbili, že ji vezmou do divadla a v poslední chvíli se rozmysleli, že ji nechají doma. Holčička byla zoufalá a rozhodla se k poslednímu, odvážnému kroku. Vrhla se k otci s nářkem: „Tatínku, oni mě nechtějí vzít do divadla!“

K překvapení všech Sergej Michajlovič vzplanul: „Cože? Slíbili ti to a teď tě nechtějí? Ihned ji s sebou vezměte!“ Roma locuta, causa finita est.[98] Teta Marie Sergejevna mi vyprávěla i o jiném zážitku. Během turecké války se ona a její kamarádka Káťa Lopatinová rozhodly tajně utéci do Hercegoviny a zahrát si na Janu z Arku. Jejich plán byl odhalen a útěk se nezdařil. Když ji potom Sergej Michajlovič uviděl doma, začal křičet: „Odveďte ji odsud, nebo ji zabiji!“ Až večer si s dcerkou přátelsky pohovořil a našel v jejím ztřeštěném kousku rysy zděděné prý po nějaké babičce.

Sergej Michajlovič byl poměrně vzácný a zároveň typický ruský člověk, jenž v sobě spojoval hlubokou víru s vášní k vědě a civilizaci. Tímto rysem a také svým samostatným a nezávislým charakterem velmi připomínal M. V. Lomonosova. S. M. Solovjov se podobal Lomonosovovi a odlišoval se od mnoha pravoslavných věřících v životním postoji, který vyjádřil slovy: „Nebudu dělat šaška nikomu, ani samotnému Pánu Bohu.“ Nesnášel dvě věci – bláznovství a vychytralost, které považoval za znaky duchovní slabosti. Kvůli výstřednosti pohrdal A. V. Suvorovem.[99] Za základ života považoval činnost a boj, proto cítil odpor k Východu a byl přesvědčeným Evropanem. „Pro východního člověka,“ říkal Sergej Michajlovič, „je typickým oděvem chalát,[100] který je symbolem nečinnosti a zhýčkanosti. Ideálním evropským oděvem je frak, ve kterém jsou všechny části těla připraveny k činnosti.“ Přitom sám přiznával, že jeho povahovým rysem je určitá uspěchanost, kterou ostatní nesprávně pokládali za přesnost – všude přicházel jako první. Když se mu zhoršilo zdraví (objevily se bolesti jater a srdce), znepokojoval se nejvíce tím, že nestihne dokončit Dějiny Ruska, a odmítal odjet na léčbu do lázní před ukončením své práce.

Přestože žil pravidelným životním rytmem, připomínajícím spíše německé vědce, byl ze všeho nejméně „prozaickým“ člověkem. Hluboce rozuměl nejen poezii, ale i hudbě, ke které byl naopak zcela lhostejný jeho syn Vladimír. Každý sobotní večer chodil na italskou operu, každé nedělní ráno navštěvoval bohoslužbu. Italská opera mu nahrazovala pravoslavnou večerní liturgii. Když jeho dcera Máša, která měla nádherný hlas, po večerech zpívala, pozorně se do jejího zpěvu zaposlouchával a pak pronášel slova: „Doufám, že se staneš zpěvačkou, protože náš rod určitě pochází od nějakého slavíka.“[101] Velmi miloval Puškina jako básníka i historika. Historii Pugačovovy vzpoury[102] považoval za začátek vědecké ruské historie, na rozdíl od nevědecké historie Karamzina. Lomonosova pokládal za velkého vědce, avšak nenadaného básníka. Krátce před svou smrtí se Sergej Michajlovič procházel se svou dcerou Mášou za městem. Byl tichý večer, Sergej Michajlovič se zamyslel a zarecitoval závěrečná slova Goethovy básně Über allen Gipfeln ist Ruh[103] v překladu M. J. Lermontova, se záměnou jednoho slova:

Не пылит дорога,

не дрожат листы…

Погоди, Сережа,

отдохнешь и ты.[104]

K Sergeji Michajlovičovi se v našem povídání ještě několikrát vrátíme.

Manželství s tak výrazným a dominantním člověkem zcela potlačilo soukromý život jeho ženy Polixeny Vladimírovny. Byla doslova utištěna jeho dvanácti dětmi a dvaceti osmi svazky historie. Avšak ne náhodou byla právě ona matkou Vladimíra, v jehož tváři se postupně stále více odrážela matčina podoba. V mládí byla Polixena Vladimírovna krásná žena východního typu, měla velké černé oči, úzké a silné čelo, orlí nos. „V dětství jsem byla velký snílek,“ přiznávala se mi babička. „Procházela jsem se kolem osiky se strachem, že na ní uvidím Jidáše.“ Avšak proud její fantazie zastavil rodinný život. Na snění už nezbýval čas, když jedno dítě mělo spalničky, druhé černý kašel, Sergeji Michajlovičovi provedli nějakou podlost na univerzitě a J. F. Samarin[105] mu vynadal za další díl historie.

Sklon k fantaziím se v Polixeně Vladimírovně projevoval do konce života jakýmsi neustálým vzrušením, neklidem a tajemnými předtuchami. Sergej Michajlovič si z tohoto jejího rysu rád dělal legraci a nazýval ho chersonstvím,[106] čímž myslel dědictví její ukrajinské rodiny, „jejíž jednu větev postihl tajemný a tragický osud“. I Vladimír Solovjov, třebaže byl milujícím synem, si dobíral mamá pro její sklon k zasmušilosti. „Proč píšete tak smutně? Copak máte nějaké zvláštní těžkosti?“[107] Toto posmívání někdy překračovalo hranice synovské úcty. Vladimír Solovjov přetvořil slovo mamá na slovo maman, které připomínalo slovo mamut; odtud vznikala další oslovení, jako „mučednice Mamant“ a „maman dvounohý“.[108] Avšak nejstarší syn Vsevolod se k matce choval obzvláště něžně a vřele. Jako prvorozený si pamatoval matku ještě mladou, „nezavalenou“ starostmi o děti a svazky historie. V románu Vsevoloda Solovjova Mámení[109] je možné najít rysy mladé Polixeny Vladimírovny v matce hrdiny Andrého.

V dojemných verších vzpomíná Vsevolod Solovjov na to, jak se v dětství, když byl nemocný, tiskl k matce, která mu nahlas předčítala Puškinovu poemu Ruslan a Ludmila.[110]

Vzpomínám, jak sténala vánice za oknem,

pápěřím vloček okna zalepila

a v našem pokoji s přívětivým ohněm

stará lampa ikony pozlatila.

Vzpomínám, jak ses skláněla nade mnou,

na mé horké hlavě tvá ruka ležela

a pěkný příběh jsi mi vyprávěla,

krásná pohádka mě daleko s sebou,

do svého čarovného světa unášela.

Vzpomínám, jak velký měsíc na nebi vyšel,

jak stříbrem zaléval palác i sady s Černomorem,[111]

jak zvonivé písně v křovinách slavík pěl,

kouzelně doprovázen v listoví skrytým chórem.

Jakési divné čáry obklopily nás –

byl jsem daleko, i sady čaroděje jsem minul

a tento svět tajemně s naším pokojem splynul,

měsíc svítil milým pohledem zpod tvých řas –

v půvabné melodii tvůj něžný hlas se linul.

Vladimír Sergejevič ve své autobiografii vypráví: „Matka mě naučila číst a psát, seznámila mě s biblickými příběhy, četla mi básně od Žukovského, Puškina, Lermontova a sbírku poučných příběhů s názvem Škola zbožnosti.[112] Dílo svého muže, Dějiny Ruska, pročítala celý život, fakta a osobnosti ruské historie jí byly něčím blízké. Stejně jako Sergej Michajlovič, také ona si nejvíce zamilovala Vladimíra Monomacha a Petra I., pohrdala carevičem Alexejem, nenáviděla Annu Ivanovnu jako nějakou známou, protivnou dámu ve svém okolí. Ve stáří se u Polixeny Vladimírovny rozvinulo určité podivínství, znepokojovala se maličkostmi. Když jsem u ní v Petrohradě obědval a nějaké jídlo nebylo dost dobré, babička mlčela, odsunovala od sebe lžíce, vidličky, slánku a pronesla odsuzující slovo: „hanba“. Byla to však mírná, milující a obětavá žena, ve které se skrývalo mnoho nerozvinutých darů.

Ze všech dětí milovala zvláště Vsevoloda, musela však své city bojácně skrývat, protože otec se ke svému prvorozenému dítěti nechoval dobře a ostatní bratři jej také neměli rádi; potom měla ráda Michaila a nejvíce ze všech nejmladší dceru Polixenu. Po smrti muže v roce 1879 žila Polixena Vladimírovna v Moskvě spolu s neprovdanými dcerami Naděždou a Polixenou ve velkém Lichutinově domě na Zubovském náměstí [Зубовская площадь]. Vladimír Sergejevič měl v jejím bytě pracovnu, ve které bydlel při svém pobytu v Moskvě; v osmdesátých letech stále dělil svůj čas mezi Moskvou a Petrohradem. Když se milovaná mladší dcera Polixena v roce 1898 odstěhovala do Petrohradu, Polixena Vladimírovna odešla za ní, ale Naděžda Sergejevna zůstala v Moskvě společně se starou guvernantkou Annou Kuzminičnou.

Na rozdíl od své sestry zůstala Naděžda Sergejevna věrná Moskvě; po týdenní návštěvě v Petrohradě řekla, že nemůže být dále bez „chrámu Zesnutí Přesvaté Bohorodice na Mogilcích [xрам Успения Пресвятой Богородицы на Могильцах]“. V létě Polixena Vladimírovna často pobývala u starší dcery Věry Sergejevny Popovové v letních bytech u Moskvy – v osadách Udělnaja [Удельная], Mužino [Мужино], Pokrovskoje-Strešněvo [Покровское-Стрешнево]. Polixena Vladimírovna zemřela v červenci roku 1909. Její hrob byl převezen do Moskvy a uložen do země u Novoděvičího monastýru, mezi hroby jejího muže a syna Vladimíra.

Polixeně Vladimírovně se narodily děti v následujícím pořadí: Vsevolod 1. ledna 1849, Věra 18. ledna 1850, Naděžda 5. června 1851, Vladimír 16. ledna 1853, Ljubov 20. září 1857, Michail 16. dubna 1862, Marie 9. října 1863, Polixena 20. března 1867. Mezi Vladimírem a Ljubov byly ještě dvě holčičky, Ljubov a Olga, které zemřely v kojeneckém věku.

Nejstarší syn Vsevolod byl v ruské široké veřejnosti znám svými historickými romány. Od svých sourozenců se dosti odlišoval, a proto ho neměli moc rádi. Myslím si, že nespravedlivě odsuzovali jeho osobitý, nonkonformní životní styl. Vyrostl jako miláček své matky, která byla ještě mladá a poměrně svobodná od starostí. Jak jsem již vyprávěl, ocitl se pod vlivem svého strýce Vadima Vladimíroviče. Měl málo schopností pro vědu, chtěl se stát spíše světským člověkem, elegantně se oblékal, voněl se a psal verše. Z rodiny Solovjovových Vsevolod nejvíce vyvolával dojem mladého, rozmazleného urozeného muže, a dokonce „šlechtice“; v jeho zevnějšku se ze všech dětí nejvýrazněji projevoval polský rod.

Modré vypoulené, nezdravé oči, vypadající jako skleněné, začal brzy skrývat pod modrým skřipcem. Vždy se holil, vlasy si vyčesával nahoru, pod pravidelným a krásným nosem se vyjímal pěstěný knírek. Později hodně ztloustl, což působilo neharmonicky ve srovnání s jeho malou postavou, ale v mládí byl podle fotografií velmi přitažlivý a působil jako „gentleman“. Napsal mnoho veršů, ze kterých bylo do sebraných spisů zařazeno malé množství, avšak i podle nich lze říci, že básnický talent nepochybně měl, ale nedovedl ho rozvinout. Podobně jako jeho bratři, i on si zvláště cenil A. A. Feta. Jeho druh melodiky se odrazil i v básních Vsevoloda. Po absolvování právnické fakulty mu otec oznámil, že teď se bude muset starat o sebe sám, a tak Vsevolod odjel do Petrohradu, aby se uživil a vybudoval si kariéru. Bydlel v zařízených pokojích u rodiny Lampertových, což byli poruštělí Holanďané.

Vsevoloda Sergejeviče okouzlila jejich starší dcera Olga Josifovna, a tak se s ní oženil. Brzy nalezl své poslání v psaní sérií historických románů. Jejich veliký úspěch (zejména kroniky šlechtické rodiny Gorbatovových) v široké a zvláště venkovské veřejnosti se bohužel ničivě podepsal na jeho talentu. Začal psát rychle ve volných chvílích, neprováděl konečnou úpravu svého stylu. Přitom jeho román Mámení, kterému se hodně věnoval, je velmi zajímavý a ukazuje, že Vsevolod Sergejevič mohl dát světu mnohem více. Romány Mudrci a Veliký Rozenkrejcer[113] svědčí o autorově zájmu o okultní vědy; když zemřel, zůstala po něm rozsáhlá knihovna mystické literatury. Vsevolod Sergejevič udržoval velmi blízký vztah s F. M. Dostojevským, podle mého názoru měl s autorem Bratrů Karamazových[114] více shodných znaků než jeho bratr Vladimír, který ve spisu Tři řeči na památku Dostojevského[115] psal o čemkoli jiném, jen ne o samotném Dostojevském, a jména slavného spisovatele využíval pro vyslovení vlastních idejí, někdy cizích až nepřátelských tvůrci Legendy o Velkém inkvizitorovi.[116]

Život Vsevoloda Sergejeviče hluboce poznamenala rodinná katastrofa. Když se oženil s Olgou Lampertovou, přijal do svého domu i její sestru Adélku. Se svou ženou nebyl příliš šťastný. Mezi ním a jeho švagrovou postupně narůstala vzájemná láska. Nakonec se s Olgou rozvedl a vzal si Adélu. Ve své druhé manželce našel ideální a milující přítelkyni pro život, měli spolu tři děti – syny Borise a Jurije a dceru, které dal své oblíbené jméno Zina (tak se jmenuje i hrdinka románu Mámení). Syn Vsevoloda Sergejeviče z prvního manželství, Sergej, se tak ocitl v nešťastné pozici mezi otcem a matkou. Byl to půvabný a talentovaný mladík, ale měl narušenou psychiku. Zemřel brzy po smrti svého otce a zanechal po sobě ženu a dceru.

Již první manželství Vsevoloda Sergejeviče vyvolalo rozhořčení otce, jehož názor byl pro rodinu zákonem. Lze si představit, jak členové rodiny těžce snášeli Vsevolodův rozvod a druhé manželství s jeho švagrovou. Otec tehdy již nežil. Vladimír Sergejevič demonstrativně udržoval kontakt s Olgou Josifovnou a přerušil veškeré styky s bratrem. „Viděl jsem Olgu a Serjožu dvakrát – a jsou šťastní,“ píše své matce dne 27. ledna 1886.[117]„Olgu potkávám dosti často. Vede se jí zatím dobře. Věnuje se Serjožovi, který se mi teď líbí více, i když má dost nezkrotnou povahu. Je třeba jej rychle poslat na gymnázium.“[118]

Avšak Vsevolodu Sergejevičovi se přihodilo nové neštěstí. Pobýval v Paříži, kde si léčil podrážděné nervy, když vtom se dostal do společnosti J. P. Blavatské.[119] Ta v něm vycítila mysticky nadanou povahu, sklon k médiu. Často za ním chodila a on podlehl jejímu vlivu; už jej dokonce připravovala na cestu do Indie. Vsevolod brzy zpřetrhal vztahy s Teosofickou společností a později, po smrti J. P. Blavatské, vydal knihu Moderní kněžka Izidy,[120] kde odhalil teosofické podvody. Kvůli všem těmto příhodám se od Vsevoloda Sergejeviče rozhodně distancovali jeho bratři a sestry; jen matka a nejstarší sestra Věra, přítelkyně jeho dětství, při něm zůstaly.

Mezi Vsevolodem a Vladimírem se od raného mládí vytvořilo zarputilé nepřátelství. Když byli ještě téměř chlapci, nepohodli se, neboť se oba zamilovali do své sestřenice Káti Romanovové. Tomuto příběhu se budeme více věnovat ve třetí kapitole. Vzájemné vztahy bratrů určitým způsobem připomínaly vztahy Dmitrije a Ivana Karamazovových. Ačkoli se Vsevolod méně podobal Dmitriji než Vladimír Ivanovi, přesto je možné, že Bratry Karamazovy Dostojevskij napsal pod dojmem ze známosti s bratry Solovjovovými. Tím spíše, že třetí bratr Michail, o kterém mohl Dostojevskij slyšet vyprávění od obou bratrů, měl v sobě bezpochyby některé typické rysy Aljoši Karamazova, neboť hrál v rodině roli smiřitele a utěšitele. O nejmladším bratru mohl Dostojevskij vědět od Vsevoloda, se kterým měl blízký vztah, protože úplný rozkol mezi Vsevolodem a Michailem proběhl mnohem později. Bratři se i dříve hádali, avšak jejich vztahy se zcela zpřetrhaly, když Vsevolod Sergejevič vydal v časopise Ruský věstník[121] paměti svého otce.

Tyto zápisky tehdy nesměly vyjít v úplné podobě kvůli cenzuře. Avšak Vsevolod Sergejevič vypustil všechna levicová a liberální místa Zápisků a předložil veřejnosti pouze konzervativní stránky, jenže tím zkreslil obraz otce k nepoznání. Mladší bratři to pochopili jako rouhání a posmívání se otcově památce a napsali do časopisu Věstník Evropy ostrý protest, pod kterým se podepsali jako Vladimír, Michail.[122] Co se dalo dělat? Zkreslené údaje se již objevily v tisku, liberálního Sergeje Michajloviče pokřtil jeho syn, podkomoří (kamerjunker), na konzervativce a úplný text zápisků nemohl být otištěn z cenzurních důvodů.

Vladimír Sergejevič uveřejňuje ve Věstníku Evropy článek S. M. Solovjov,[123] s úryvky ze zápisků, kde z jedné strany odhaluje tajemství duchovního původu Solovjovových, který Vsevolod tajil, a z druhé strany uvádí ostré kritiky svého otce-historika na adresu metropolity Filareta. Vztahy mezi bratry se přerušily a neobnovily se až do smrti. Všechny sestry se postavily na stranu mladších bratrů, jen matka a Věra Sergejevna se snažily zachovávat neutralitu. Musely se scházet se Vsevolodem tajně, protože bratři a sestry považovali veškeré projevy sympatií k Vsevolodovi za spoluúčast na jeho vině. Navíc měli všichni prchlivou a tvrdohlavou povahu.

I když Vsevolod Sergejevič prožíval těžké chvíle, žil v mnohem lepších materiálních podmínkách než jeho bratři. Vlastnil přepychově zařízený byt a nejlepší pracovnu v Petrohradě, jak se tehdy ve společnosti říkalo. Manželka Vsevoloda Sergejeviče pocházela z Holandska, její bratr Oskar se oženil s Angličankou, a tak v domě vládla holandská čistota a anglický komfort – s mnoha zrcadly, starými obrazy, koupelnou. Nepříznivý vztah společnosti a literárních kruhů vůči své osobě si Vsevolod Sergejevič vynahrazoval svou slávou ruského spisovatele a přízní ve vládních kruzích: na rozdíl od otce a bratrů byl bezvýhradným monarchistou a pravoslavným věřícím, měl blízko k otci Janovi Kronštadskému, který křtil jeho děti. K bratru Vladimírovi se choval s pohrdáním a pomlouval jej, že „se hodlá stát římským kardinálem“. Smrt Vsevoloda Sergejeviče byla nečekaná a proběhla za zvláštních okolností. Zemřel 20. října 1903; přežil tak svého bratra Vladimíra pouze o tři roky a v tomtéž roce 1903 o několik měsíců dříve zemřel i jeho bratr Michail.

Vsevolod Sergejevič přijel na podzim roku 1903 do Moskvy za nějakými záležitostmi, přestože byl hodně nemocný. Jeho zdravotní stav se zhoršil a on musel jít do nemocnice. Manželka a děti za ním přijely z Petrohradu a za několik dní se zase vrátily domů. Mezitím jeho nemoc dostala rychlý spád a on zemřel v náruči milované sestry Věry Sergejevny, která za ním obětavě chodila do posledního okamžiku. Navštěvoval ho i její syn Sergej Nilovič Popov, který se přátelil zvláště se strýcem Michailem, ale i s ostatními strýčky – s Vladimírem popíjel, se Vsevolodem obědval, s Michailem jezdil na koňské dostihy. Chodil za umírajícím Michailem i Vsevolodem téměř jako jejich chůva, byl s nimi i při jejich posledním výdechu. Vsevolod Sergejevič umíral klidně. Povídal si se sestrou a o svém neúspěšném životě řekl: „Celý život jsem žil jako don Quijote.“

Samozřejmě že ve sporu bratrů nebyla pravda jen na jedné straně, ale nemohu se zbavit dojmu, že se ve Vsevolodovi s léty nahromadil pocit hořké křivdy kvůli tomu, že bratři a sestry mu nevěnovali pozornost a nevcítili se do jeho nešťastného osudu. On sám vypovídá o svém údělu v jedné ze svých neotištěných básní:

Nečekal jsem a nehledal boj ani slávu,

nepřipravil jsem se na bouře a trápení,

ale v nepochopitelné předtuše žalu

tesknil jsem nad svým údělem celé mládí.

Avšak kdybych mohl jasněji rozeznat

blížící se temno mého divného osudu,

bylo by lépe již tehdy v mládí skonat,

bylo by lépe uniknout vášni a střetu.

Nesoužil bych se pro nebeské paprsky,

pro modravé výšiny v horách.

A v bláznovství srdce, s vírou v krásné sny

nepoznal bych život, špínu, strach.

A možná bych s sebou odnesl navždy

věčného ducha, jeho zářivou hvězdu,

a svítil by teď jasně lesk té hvězdy

v království světla, kam cestu nenajdu.

Celou poezií Vsevoloda Solovjova se prolíná vědomí, že je v jeho duši skryta „jasná hvězda věčného ducha“, která je však zakalena špínou a potupou, a že ztratil cestu k nebeskému domovu, po němž tak zoufale touží.

Ach, bojím se, že na volání duše znavené,

obtěžkané každodenním břemenem země,

nikdo nepřijde otevřít dveře zaslíbené

a neuvede ji do zářivého pokoje.

Ach, bojím se, že na hostině kouzelné,

já, otrok života, účastný zloby dne,

vejdu dovnitř – a stíny zlaté, překrásné

rozprchnou se náhle ve strachu ze mne.

Toto vědomí své duše jako nebeského paprsku uvíznutého v bahně okolního světa přivedlo Vsevoloda Sergejeviče k buddhismu. Studoval hinduistickou filosofii, napsal také poemu Buddha.[124] V jeho románu Vyhnanec[125] pro sebe hrdina nalézá jediné východisko z tragického zauzlení života v odložení celé minulosti a v cestě do Indie. Později jeho zájem o hinduistickou moudrost stále více ustupoval prosté a srdečné víře. V románu Veliký Rozenkrejcer se mágovi a okultistovi knížeti Zacharjevu-Ovilovovi staví do protikladu prostý, pokorný venkovský důstojný pán o. Nikolaj. Otec Jan Kronštadský po přečtení tohoto románu zvolal: „Vsevolode Sergejeviči, vy jste rozený znalec srdcí!“

Vsevolod Sergejevič měl úplně jinou povahu než jeho otec a bratři. A možná jen on přijímal ruské pravoslaví v jeho východní podstatě, s „tatíčkem-carem“, s pasivitou, pokorou, vědomím původní zkaženosti lidské přirozenosti, s bezmocností člověka před osudem a s nadějí na Boží milosrdenství. Neměl rád Petra Velikého, oblíbeného hrdinu svého otce a bratra, ale jeho ideálem byl „nejtišší“ car Alexej Michajlovič.[126] Z carova dopisu Ordinu-Naščokinovi[127] převzal výraz „zlé vichry“ do názvu jednoho ze svých románů. Všechny tituly jeho románů ze současnosti jsou charakteristické – Mámení, Zlé vichry, Květy propasti[128] (tento román zůstal nedokončený). Po počátečním slavnostně uhlazeném stylu vlasteneckých románů zní ve všech dílech Vsevoloda Solovjova děsivá, tajemná hudba osudu. „Avšak kdybych mohl jasněji rozeznat blížící se temno mého divného osudu…“ – „Celý život mě nesly jakési ‚zlé vichry‘,“ říká hrdina románu Zlé vichry Anikejev. Totéž mohl o sobě říci i jeho autor. Ve všem byl pravým dědicem větve Romanovových, s jejich „záhadně tragickým osudem“.

Vsevolod Sergejevič se mohl stát uznávaným spisovatelem, kdyby lépe pochopil podstatu svého talentu a nenechal se svádět lacinými úspěchy, jimiž jej zahrnovali čtenáři časopisu Niva. Oblíbenými spisovateli Vsevoloda Sergejeviče byli Dostojevskij a Dickens; toužil stát se ruským Dickensem a Walterem Scottem. Jeho sny se však nenaplnily, ruská veřejnost na něj téměř zapomněla a věnec na jeho hrobě s nápisem „Velikému spisovateli ruské země“ se stal ironií osudu. Vsevolod Sergejevič okouzloval společnost svými vtipnými poznámkami, ale v mnoha lidech vzbuzoval i silnou antipatii. Nicméně i nepřátelsky naladění lidé obdivovali jeho způsob recitace básní. Do paměti se mi vtiskla dětská vzpomínka na setkání se strýcem Vsevolodem Sergejevičem v Moskvě v září roku 1896.

Hrál jsem si s dětmi v sousedním dvoře, když vtom přiběhla chůva a nadšeně volala: „Strýc Vsevolod přijel!“ Cestou mi radostně vyprávěla: „Do dveří vešel tlustý pán a začal se s tatínkem objímat. Říkám si – to nemůže být nikdo jiný než robustní bratr z Petrohradu!“ Navoněný strýc seděl vedle otce, který vedle něj vypadal třikrát hubeněji. Rozproudil se živý rozhovor, s romantickými vzpomínkami, vtipy a strašidelnými příběhy. Vsevolod Sergejevič se velmi bál nebožtíků; když přijel se svým malým synkem z Petrohradu k rakvi svého otce, vešel do sálu a ihned omdlel. Tato slabost mu v mládí překazila sen stát se medikem, neboť když byl poprvé v pitevně, ztratil vědomí.

Celá tato atmosféra jako z románů, se spoustou dárků a s pozváním na přepychový oběd s likérem do moskevské restaurace mě v mých deseti letech přitahovaly k tomuto otylému petrohradskému strýci. Vzpomínám si, jak jsem jednou večer vešel do temného obývacího pokoje a ucítil jsem tam parfém. Napadlo mě – tudy určitě prošel Vsevolod Sergejevič! A opravdu, v otcově pracovně sedí strýc a babička. Blaženě si vychutnáváme alespoň krátké smíření bratrů. S napětím si vyslechnu hrůzostrašný příběh o tom, jak strýc Vsevolod uviděl na lavičce v sadu svého zemřelého přítele, vykřikl a dal se na útěk. „Šedý vlku,“ obrací se ke mně strýc Vsevolod, „poslouchej, budu vyprávět, jak jsem jednou dostal nařezáno.“ Jeho provinění spočívalo v tom, že ukradl nějakou voňavku z toaletního stolku své matky. „Když to rodiče zjistili, rozhodli se, že mi dají výprask. Vždycky jej svěřovali babičce Jeleně Ivanovně. Už mi svlékají šaty na patřičném místě, matka se odvrací, aby neviděla ‚pohanu‘ svého syna…“ Tady vyprávění přeruší zarmoucený hlas babičky: „Ale Vsevolode, co to povídáš!“ A všichni se začnou od srdce smát.

Věra Sergejevna byla o rok mladší než Vsevolod, a tak vyrůstali spolu. Podobala se otci vzhledem a částečně i povahou. Měla blonďaté kudrnaté vlasy a velké modré oči. Od svých sester se lišila spolehlivým, pevným charakterem a hospodárností; stejně jako její otec, i ona se řídila především povinnostmi. Byla přísná k sobě a někdy i k druhým, avšak tato náročnost se v ní spojovala s velkou laskavostí. Vdala se za profesora ruské historie Nila Alexandroviče Popova, který pocházel z prosté rodiny, byl to typický představitel duchovního stavu. Charakterizovala ho výjimečná mírnost, dobrosrdečnost a pozitivní myšlení. Byl mnohem starší než jeho žena, která si jej zřejmě nevzala z romantické lásky, ale z pocitu úcty a povinnosti. Jejich manželství probíhalo velmi šťastně.

Velký byt Popovových v budově archivu ministerstva spravedlnosti (N. A. Popov byl ředitelem archivu) na Děvičím poli působil veselým a útulným rodinným dojmem. Měli čtyři děti – syna a tři dcery. Nejstarší dcera Polixena se zasvětila pedagogické činnosti; dosud je ředitelkou gymnázia na ulici Znamence [Знаменка]. Syn Sergej Nilovič se v mládí věnoval literatuře. Jeho první zkušenosti s verši a prózou příznivě ocenili strýcové Vsevolod a Michail, vydal tedy sbírku příběhů Z království prázdnoty,[129] vyznačující se zdravým smyslem pro humor a citem k přírodě.

Smrt Nila Alexandroviče v roce 1891 se na Věře Sergejevně velmi těžce podepsala. Přestala být vlídná, už se nezaměřovala na výchovu dětí, ale oddala se dobročinnosti, navštěvovala nemocné a pracovala v nemocnici jako milosrdná sestra. Striktně uctívala památku drahých zemřelých, starala se o hroby příbuzných u Novoděvičího monastýru, v určených dnech si objednávala panychidy. Nosila černý oděv a svým přísným zjevem budila dojem, že vládne v oblasti Děvičího pole, od nemocnice po Novoděvičí monastýr. Její život jako by převzal Kantův kategorický imperativ. Krátce před svou smrtí mi řekla: „Vždycky dělám to, co mi připadá jako obzvláště těžké a nepříjemné.“

Se sestrou Naděždou sbližoval Vladimíra Sergejeviče věk (byla o dva roky starší) a duševní vlastnosti. Byla vysoká, krásná a hrdá, nejraději měla vtip, divadlo a rušný život. Později se u ní rozvinul sklon k hysterii a pláči. Zůstala svobodná, a tak celým srdcem přilnula ke své staré guvernantce Anně Kuzminičně, se kterou žila až do její smrti. Svou náklonnost věnovala i bratru Vladimírovi, který pro ni byl rodinným mazlíčkem. Měla hlubší a jemnější povahu než její starší sestra, ale také nevyrovnanou, vášnivou a složitou.

Třetí dcera, Ljubov Sergejevna, byla hluboce nešťastná. Stejně jako Vsevoloda, ani ji neměli v rodině rádi: otec jí nemohl prominout hrubý tón ve vztahu k matce. Rytířská oddanost Sergeje Michajloviče ke své ženě nestrpěla, aby si děti dovolovaly mluvit s ní neuctivě. Když se to přihodilo u oběda, Sergej Michajlovič beze slova několikrát udeřil do stolu svou těžkou pěstí a nastalo veliké ticho. Ljubov Sergejevna byla velmi romantická; tento sklon se ve stáří přeměnil v chorobnou fantazii. Vdala se za doktora D. V. Stěpanova, který záhy zemřel a zanechal jí syna Jurije.

Chlapec byl zdravý a rostl, avšak potom náhle zemřel. Ljubov Sergejevna zůstala úplně sama. Neuměla šetřit, a tak brzy promrhala dědictví po otci a stala se velmi závislou na příbuzných. Zvláště usilovně jí pomáhal bratr Vladimír,[130] ačkoli byl sám chudý jako kostelní myš. Ljubov Sergejevna byla nezdravě tlustá a nepohyblivá. Jako dítě jsem vyprávěl příbuzným: „Viděl jsem ve snu Boha, který se podobal tetě Ljubě, byl oblečený do zeleného kabátu a hrál na housle.“ Z toho je zřejmé, že s tetou Ljubou se spojoval dojem nekonečnosti a neomezenosti. Najít předmět rozhovoru s Ljubou Sergejevnou bylo neobyčejně těžké. Jednou jsem se o to pokoušel celý večer a vydal jsem ze sebe jen jednu větu: „Co máš raději – čaj nebo kávu?“ Ljubov Sergejevna zemřela osamocená v nemocnici, pohřbili ji cizí lidé, jimž se jí zželelo.

Třetí bratr Michail je mým otcem, a proto moje hodnocení o něm nemůže být objektivní. Avšak téměř všichni, kdo jej znali, ho uznávali jako člověka zcela výjimečného. Ačkoli měl velké vědecké schopnosti a výrazný umělecký vkus, byl poněkud potlačen svým otcem a bratrem, kterým zasvětil svůj život. Od dětství prožíval pocit zbožné úcty k bratru Vladimírovi. Když vyrostl, stal se jeho nejlepším a téměř jediným přítelem, sdílel s ním jeho ideje. „Všichni lidi jsou dobytek, jenom ty ne,“[131] píše bratrovi v jednom dopise Vladimír Solovjov. A jindy ho důvěrně oslovuje: „Můj milý Míšo, ty němčoure huňatý.“[132] Po intenzivním období mysticismu v mládí Michail Sergejevič stále více projevoval sklony k čistě vědeckým pracím. Oficiálně byl jen učitelem zeměpisu na VI. moskevském gymnáziu, téměř nevycházel z pracovny, četl cizojazyčnou literaturu, dělal si výpisky, v létě se pilně věnoval sadařství.

V osmdesátých letech se spolu s bratrem vášnivě oddal myšlence o sjednocení církví. V té době přeložil z řeckého jazyka Διδαχή των Δώδεκα Αποστόλων.[133] Nejvíce ze všeho četl ve francouzštině, zaujal jej H. F. R. Lamennais, připravoval o něm rozsáhlé pojednání. Ovlivnili jej však i další Francouzi, jako E. Renan, H. Taine, G. Flaubert, E. Zola. Ke konci života se intenzívně zabýval kritikou evangelií, objednával si novou literaturu, důkladně studoval hebrejštinu a s bratrem Vladimírem se podílel na překladu dialogů Platóna. Podle názoru J. F. Korše[134] a recenzenta deníku Ruské vědomosti byly jeho překlady zdařilejší než překlady Vladimíra Sergejeviče. Znal přesněji řečtinu a více se věnoval uměleckému zpracování. Překlad Platónova díla Obrana Sókratova přepracoval třikrát.

Michail Sergejevič měl od dětství slabé zdraví. Brzy onemocněl s ledvinami, ke konci života se k tomu připojily nemoci jater a srdce. Přesto byl výjimečně silný, střízlivý a klidný. Kromě duchovní síly měl i velkou fyzickou sílu, kterou si udržoval prací s rýčem na čerstvém vzduchu. Byl nadšený sadař, objednával si katalogy semen od Zimmera, pěstoval kolem domu vzácné druhy květin a stromů, sázel květinové záhony a stavěl chodníky. Ve své rodině a v rodině své ženy měl Michail Sergejevič, podobně jako jeho otec, roli neomylné morální autority. Všichni se k němu obraceli se svými rozepřemi a to mu ubíralo mnoho sil. Jeho myšlení bylo analytické, přesné, trochu jízlivé, se sklonem ke skepticismu. Estetické zájmy měly v jeho životě velký význam, rozuměl poezii, malířství i hudbě. Ze všech synů se asi nejvíce podobal svému otci. Jako Sergej Michajlovič, i on vybuchoval takovým hněvem, že se kolem něho všichni třásli. Vzhledem trochu připomínal svého dědečka-kněze; na rozdíl od otce byly linie jeho tváře velké a zaostřené.

S léty se v jeho tváři objevila pod vlivem neustálé četby francouzských knih podoba se středověkým francouzským rytířem. Ostrý nos, jasné modré oči, zlatá špičatá bradka – k tomu všemu by se hodil krajkový límec šlechtice de Guise.[135] Vladimír Sergejevič se často obracel k mladšímu bratrovi s prosbou o radu. Otec mi říkal, že Vladimír před ním zatajil svou příliš tvrdou námitku vůči N. N. Strachovovi,[136] protože se zřejmě bál, že „Míša“ s převahou „zchladí“ jeho polemický zápal. Zatímco Vladimír byl v praktickém životě nerozumně rozhazovačný, Michail byl naopak moudře štědrý. Nesnášel skrblictví, rád poobědval v dobré restauraci, pomáhal potřebným. K ubohým cítil společně s Vladimírem jakousi „mystickou vášeň“ (výraz V. L. Velička). Když žil na vesnici, chudí se kolem něho sbíhali z celého okolí a ochraňovali ho na cestách. Když nějakému vesničanovi shořel dům nebo umřela kráva, hned běžel za Michailem Sergejevičem. Ze všech chudáků měl Michail Sergejevič nejraději slepé žebráky, když se za oknem ozval zpěv Lazara, dostával se Michail do vytržení a nerozdával již stříbro, ale rovnou úvěrové knížky. V obou bratrech se vyjevovaly zřetelné rysy svatého Františka z Assisi. Vladimír Sergejevič vybízel bratra, aby napsal biografii „serafínského otce“ pro Pavlenkovovu sérii životopisů.[137] Michail Sergejevič zemřel roku 1903 v jednačtyřiceti letech a je pohřben u Novoděvičího monastýru mezi Kovalinskými, příbuznými mé matky, nedaleko hrobu svého děda-kněze.

Mladší dcery Marie a Polixena se přátelily s Michailem. Marie se velmi podobala mladšímu bratrovi, měla tutéž úzkou tvář, modré oči, ale s příměsí něčeho egyptského. Když se Vladimír Solovjov vrátil z Káhiry a uviděl sestru Mášu, jak leží na divanu a podpírá si oběma rukama tváře, začal volat: „Co to je?! Vždyť to je Egypťanka!“ Později říkal sestře „Marie Egyptská“ nebo „faraónovo pokolení“ nebo prostě „Egypťanka“. Mladší sestry byly nadanější než starší sestry. Marie měla vzrušenou duši, plnou představivosti. Krásně zpívala, často se dostávala do vytržení. Vdala se za odborníka na byzantskou historii P. V. Bezobrazova a měla s ním tři dcery. Avšak svou povahou se nehodila pro obyčejný rodinný život. Manžela zbožňovala, pro děti by obětovala všechno, ale cosi ji táhlo jinam.

Dlouho žila v Paříži se sestřenicí J. V. Selevinovou, rozenou Romanovovou. Měla ráda vše francouzské a jako jediná ze sester sdílela příklon svého bratra ke katolictví. Byla výjimečně pokorná. Téměř celý život ji postihovaly rány – chudoba, nemoci manžela a dětí, ponižování. Avšak její extatičnost a mysticismus jí nikdy nedovolily klesat na duchu. Za šedým nebem Vasiljevského ostrova náhle uviděla záři ráje. Zemřela v roce 1918, když vezla děti z hladovějícího Petrohradu po smrti manžela. Ve vlaku se nakazila tyfem a zesnula v Charkově na stanici. I celý pozemský život chápala jako pouhou přestupní stanici.

Mladší sestra Polixena dosud žije, v literatuře je známá pod jménem Allegro. Pokud platí rčení „de mortuis aut bene aut nihil“, pak nepochybně platí „de vivis nihil“.[138] Proto budeme struční. Polixena Sergejevna projevovala velké nadání od dětství, zabývala se malováním, zpěvem a poezií, ve které našla své konečné poslání. Byla mnohem mladší než bratr Vladimír, ale postupně se spolu sblížili. Vladimír Sergejevič, který se vrátil do kroužku Věstníku Evropy, však neschvaloval zájem mladší sestry o nový proud, o D. S. Merežkovského, Z. N. Gippiusovou a skupinu Svět umění [Мир искусства].[139] S přibývajícími léty se Polixena Sergejevna stále více podobala otci; v mnohém a v podstatném připomíná nejvíce ze všech členů rodiny i Vladimíra Solovjova – svým statečným, veselým charakterem, smíchem, vtipem, slovními hříčkami a hlavně vírou procházející skrze celou její tvorbu, vírou, že „vše, co krouží, mizí v mlze, nehybné je pouze slunce lásky“. Když na zasedání Petrohradské nábožensko-filosofické společnosti, věnovanému památce desetiletého výročí úmrtí Vladimíra Solovjova, Polixena Sergejevna přečetla referát o „smyslu lásky“ v učení svého bratra, byli mnozí posluchači ohromeni. Svým výkladem učení Vladimíra Solovjova vyjádřila Polixena Sergejevna i vlastní krédo odkázané tradicí.

Představa o rodině, ve které vyrůstal V. S. Solovjov, by byla neúplná, kdybychom nepřipomněli Annu Kuzminičnu Kolerovovou, mladou dívku, která se stala vychovatelkou a členem rodiny Solovjovových na celý život. Byla dcerou pravoslavného kněze, potom osiřela a byla vychována v oděské škole sester Vorobjovových, které ji velmi ovlivnily. Vladimír Solovjov ji nazval „Annou-prorokyní“ pro její schopnost věšteckých snů. Měla poněkud „nabroušený jazyk“, ale i dobrosrdečné srdce. Vladimír Solovjov jí postupem času začal odpouštět přízemní pohled na svět, zájem o kariéru svých chovanců a netaktnost ohledně jejich soukromí – všechno, v čem se spojovaly psychické vlastnosti popovy dcery, chovanky penzionátu a staré panny. Vladimír Solovjov se před stařenkou nezmiňoval o vyšších věcech a dlouho s ní hrával společenské hry, jako třeba „dámu“.

Takové tedy bylo prostředí, v němž vyrůstal tento zvláštní a osamělý chlapec, od dětství pohroužený do světa mystických přízraků. Přejděme nyní k jeho dětství.

74 Srv. SOLOVJOV, V.S., Оправдание добра (Нравственная философия), Типо-литография Д. А. Бонч-Бруевича Страниц, Moskva 1899; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, VIII, s. 3–516 (český překlad Ospravedlnění dobra, přeložil Alan Černohous, Refugium, Olomouc 2002).

75 Жизнь и творения, s. 21: „Příbuzní z mužské větve v páté nebo šesté generaci byli rolníky.“

76 Protojerej – v pravoslavné církvi titul prvního kněze mezi ostatními kněžími sloužícími u katedrálního chrámu; také čestný osobní titul duchovního (pozn. překl.).

77 Filaret – vl. jm. V. Drozdov (1782–1867) – moskevský metropolita, měl zásadní vliv na tehdejší církevně-politické události, proto se doba vlády Mikuláše I. (1825–1855) také označuje jako „Filaretova doba“ (pozn. překl.).

78 Srv. SOLOVJOV, V.S., Повесть об Aнтихристе, in Три разговора, Труд, Sankt-Petěrburg 1901 (český překlad Legenda o Antikristu, přeložila Eva Strnadová, Refugium, Olomouc 1996).

79 Собрание сочинений В. С. Соловьева, X, s. 208–209.

80 Srv. SOLOVJOV, Vs.S., Cобрание сочинений [Sebrané spisy], I–X, Н. Ф. Мертц, Sankt-Petěrburg 1903–1904; Vsevolod Sergejevič Solovjov (Vs. S. Solovjov) – bratr Vladimíra Sergejeviče Solovjova (V. S. Solovjov) (pozn. překl.).

81 Pokrov Přesvaté Bohorodice – svátek Matky Boží i název chrámu; lze přeložit jako „Záštita Přesvaté Bohorodice“ nebo „Ochrana Matky Boží“ (pozn. překl.).

82 SOLOVJOV, S.M., Мои записки для детей моих, а если можно, и для других [Moje zápisky pro mé děti, a je-li to možné, i pro ostatní], in Вестник Европы, 3–6 (1907).

83 Srv. Материалы к биографии, I, s. 7.

84 Autobiografie V. S. Solovjova se u mě uchovala v náčrtku nanečisto. Některá místa jsou v ní zcela nečitelná, slova jsou často nedokončená, někdy je uvedeno pouze počáteční písmeno.

85 V ruském originále stojí: называет его не „Авраамием“, а „Авраамом“; je zde shodný kořen slova (pozn. překl.).

86 Srv. Жизнь и творения.

87 M. P. Bestužev-Rjumin (1803–1826), K. F. Rylejev (1795–1826) – ruští děkabristé, odsouzeni k trestu smrti (pozn. překl.).

88 SOLOVJOV, V.S., Прометей, in Собрание сочинений В. С. Соловьева, XII, s. 95.

89 A. A. Fet (1820–1892) – ruský básník, autor milostné a přírodní lyriky, překladatel (pozn. překl.).

90 Материалы к биографии, I, s. 10. Lukjanov píše Бжесская [Bžesská], A. Fet a V. Solovjov psali Бржесская [Bržesská]; srv. analogie s polským městem Brzesko (pozn. překl.).

91 Srv. SOLOVJOV, S.M., История России c древнейших времен [Dějiny Ruska od starobylých časů], I–VI, Общественная польза, Sankt-Petěrburg 1896.

92 N. M. Karamzin (1766–1826) – ruský historik, novinář, spisovatel, básník, redaktor Věstníku Evropy, jeho dvanáctisvazkové dílo История государства Российского (Dějiny Říše ruské /také pod názvem Obrazy z dějin Říše ruské/) se stalo autoritou v otázkách ruských dějin (pozn. překl.).

93 SOLOVJOV, S.M., Мои записки для детей моих, а если можно, и для других, in Вестник Европы, 3–6 (1907); srv. KARAMZIN, N.M., История Государства Российского, I–XII, A. Смирдин, Sankt-Petěrburg 1830–1831.

94 Západníci [западники] – představitelé ruského společenského směru západnictví [западничество], kteří usilovali o myšlenkovou, společenskou, politickou orientaci Ruska k západní Evropě; jejich oponenty byli slavjanofilové [славянофили] – stoupenci hnutí slavjanofilství [славянофильство], kteří nacházeli oporu v ruské tradici, vyzdvihovali vůdčí roli Slovanů v Evropě a mesiánské poslání ruského národa (pozn. překl.).

95 Thúkýdidés (asi 460–396 př. Kr.) – řecký filosof a historik, zakladatel vědeckého dějepisectví (věcně popsal dějiny peloponéské války) (pozn. překl.).

96 [Oddanost, vděčnost].

97 V ruském originále stojí slovo отчество – jméno po otci (otčestvo), patronymikon. Podle kontextu je vhodnější slovo отечество – vlast, otčina; otcovství, rodičovství; duchovní otcovství vztahující se na zpovědníka. Je možné, že se zde stala tisková chyba, proto jsem zvolila význam otcovství (pozn. překl.).

98 [Řím promluvil, věc je rozhodnuta.]

99 A. V. Suvorov (1729–1800) – slavný ruský vojevůdce, kvůli samotářství a výstřednímu, sarkastickému chování byl považován za podivína (pozn. překl.).

100 Chalát – volný plášť nebo župan, který se nosí v domácím prostředí (pozn. překl.).

101 Ruské slovo соловей [slavík] má stejný kořen jako příjmení Соловьев [Solovjov].

102 Srv. PUŠKIN, A.S., История Пугачевского бунта, Tипографиa II Отделения Собственной Е. И. В. Канцелярии, Sankt-Petěrburg 1834.

103 [Nad všemi vrcholky je ticho.]

104 Srv. GOETHE, J.W., Wandrers Nachtlied II, in Gedichte 1800–1832, ed. Karl Eibl, Deutscher Klassiker Verlag, Frankfurt am Main 1988, s. 65.

Prach už nevíří cesty,

listy se nechvějí…

Jen počkej, Sergeji,

odpočineš si i ty.

105 J. F. Samarin, (1819–1876) – ruský historik, filosof, publicista, přední slavjanovil (pozn. překl.).

106 Материалы к биографии, I, s. 17; Cherson – přístavní město na jižní Ukrajině při ústí Dněpru do Černého moře (pozn. překl.).

107 Письма В. С. Соловьева, II, s. 9.

108 Mamut se rusky řekne мамонт, je zde fonetická shoda se jménem Mamant, jehož nositelem byl mučedník a poustevník žijící ve 3. století (pozn. překl.).

109 Srv. SOLOVJOV, Vs.S., Наваждение, in Русский Вестник [Ruský věstník], 10, 11, 12 (1879); in Cобрание сочинений, IX, Н. Ф. Мертц, Sankt-Petěrburg 1904.

110 Srv. PUŠKIN, A.S., Руслан и Людмила. Поэма в шести песнях [Ruslan a Ludmila. Poema v šesti písních], Типографииa Н. Греча, Sankt-Petěrburg 1820 (český překlad Ruslan a Ludmila, přeložila Marie Marčanová, Odeon, Praha 1972).

111 Černomor – zlý čaroděj, který unesl Ludmilu, avšak Ruslan ho porazil, a tím osvobodil svou nevěstu (pozn. překl.).

112 Srv. Училище благочестия, или примеры христианских добродетелей, выбранные из жизни святых [Škola zbožnosti čili příklady křesťanských ctností, vybrané ze života svatých], Издание книгопродавца И. Л. Тузова, Sankt-Petěrburg 1915.

113 Srv. SOLOVJOV, Vs.S., Волхвы, in Север [Sever], 1–38, 41–46 (1889); Великий Розенкрейцер, in Север, 38–52 (1890); in Cобрание сочинений, VIII, Н. Ф. Мертц, Sankt-Petěrburg 1904.

114 Srv. DOSTOJEVSKIJ, F.M., Братья Карамазовы, Типография Пантелеевых, Sankt-Petěrburg 1881.

115 Srv. SOLOVJOV, V.S, Три речи в память Достоевского (1881–1883), Университетская типография, Moskva 1884; in Собрание сочинений В. С. Соловьева, III, s. 183–223.

116 Legenda o Velkém inkvizitorovi [Великий Инквизитор] je součástí románu Bratři Karamazovi (pozn. překl.).

117 Письма В. С. Соловьева, II, s. 46.

118 Письма В. С. Соловьева, II, s. 47.

119 J. P. Blavatská (1831–1891) – významná ruská představitelka duchovního hnutí, zakladatelka Teosofické společnosti (pozn. překl.).

120 Srv. SOLOVJOV, Vs.S., Современная жрица Изиды, Общественная польза, Sankt-Petěrburg 1893.

121 Srv. Русский Вестник, 2 (1896).

122 Srv. Вестник Европы, 7 (1896), s. 889.

123 Srv. SOLOVJOV, V.S., С. М. Соловьев, in Вестник Европы, 6 (1896).

124 Srv. SOLOVJOV, Vs.S., Cкушение Будды, in Вестник Европы, 12 (1874).

125 SOLOVJOV, Vs.S., Изгнанник. Исторический роман (Хроника четырех поколений), А. Ф. Маркс, Sankt-Petěrburg 1885; in Cобрание сочинений, VII, Н. Ф. Мертц, Sankt-Petěrburg 1903.

126 Alexej Michajlovič (vládl 1645–1676) – nazýván „nejtišším“ carem ze všech Romanovců pro svou (v tehdejších podmínkách) mírnou povahu (pozn. překl.).

127 A. L. Ordin-Naščokin (1605–1680) – první ministr za vlády cara Alexeje Michajloviče; schopný a čestný diplomat navazující úzké vztahy mezi východní a západní Evropou (pozn. překl.).

128 Srv. SOLOVJOV, Vs.S., Злые вихри, in Cобрание сочинений, III, Н. Ф. Мертц, Sankt-Petěrburg 1903; Цветы бездны, in Русский Вестник (1895); in Полное собрание сочинений в десяти томах, X, П. П. Сойкин, Sankt-Petěrburg 1917.

129 [Из царства праздности.]

130 Письма В. С. Соловьева, II, s. 50: „Doufám, že se Ljubě daří dobře.“

131 Письма В. С. Соловьева, IV, s. 115.

132 Письма В. С. Соловьева, IV, s. 133.

133 [Učení dvanácti apoštolů] – spis apoštolských otců z 1. století (pozn. překl.).

134 J. F. Korš (1810–1897) – ruský žurnalista, vydavatel, překladatel (pozn. překl.).

135 De Guise – francouzský vévodský titul, měla jej v držení rodová linie Lotrinských, později rod Bourbon-Orléans (pozn. překl.).

136 N. N. Strachov (1828–1896) – ruský filosof, literární kritik, publicista (pozn. překl.).

137 F. F. Pavlenkov (1839–1900) – ruský překladatel, vydavatel děl ruských i světových spisovatelů a biografií významných osobností (pozn. překl.).

138 [O mrtvých mluvme dobře, anebo vůbec… o živých vůbec.]

139 Svět umění – petrohradská skupina ruských výtvarníků, spisovatelů, hudebníků a teoretiků umění; zároveň stejnojmenný ilustrovaný časopis (vycházející v letech 1899–1904), publikovali v něm D. S. Merežkovskij, Z. N. Gippiusová, V. V. Rozanov aj. (pozn. překl.).

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Vybraná díla S. M. Solovjova

Цветы и ладан. Первая книга стихов [Květy a kadidlo. První kniha veršů] (Маслина [Oliva], Золотая смерть [Zlatá smrt], Silvae. Пиэрийские розы [Pierské růže], Песни [Písně], Веснянки [Jarní lidové písně]), Типография А. И. Мамонтова, Moskva 1907, 225 s.

Crurifragium (Сказка о серебряной свирели [Pohádka o stříbrné lyře], Сказка о апрельской розе [Pohádka o dubnové růži], Червонный потир [Rudý kalich], Три девы [Tři dívky], Веснянка [Jarní lidová píseň]), Типография А. И. Мамонтова, Moskva 1908, 167 s.

Апрель. Вторая книга стихов. [Duben. Druhá kniha veršů]. 1906–1909, Музагет, Moskva 1910, 173 s.

Цветник царевны. Третья книга стихов [Carevnin květinový záhon. Třetí kniha veršů]. 1906–1912 (Образ милый [Milý obraz], Розы Афродиты [Afroditiny růže], Песни. Поэмы [Písně. Poemy], Посвящение и мадригалы [Věnování a madrigaly], Благословение прошлого. У ног царевны [Požehnání minulého. U nohou carevny]), Музагет, Moskva 1913, 157 s.

Возвращение в дом отчий. Четвертая книга стихов [Návrat do otcova domu. Čtvrtá kniha veršů]. 1913–1915 (Возвращение в дом отчий [Návrat do otcova domu], На рубеже [Na hranici], Тени античного. Италия [Stíny antiky. Itálie], Война с Германией [Válka s Německem], Раздор князей. [Rozepře knížat], Повесть о великомученице Варваре [Pověst o mučednici Varvaře]), И. Н. Кушнерев, Moskva, 1915, 188 s.

Италия. Поэма [Itálie. Poema], В. И. Воронов, Moskva 1914, 24 s.