Obsah

Obálka

Signet

Copyright

Tiráž

Titul

Předmluva (Tomáš kardinál Špidlík SJ)

Přehled autorů jednotlivých dílů Filokalie podle uspořádání Teofana Zatvornika

Úvod Teofana Zatvornika k ruské verzi Filokalie

Antonín Veliký

Několik slov o životě a spisech svatého Antonína Velikého

I. Rady svatého otce Antonína Velikého o životě v Kristu, vyjmuté z jeho slov, uvedených v životopise svatého Atanáše, a rovněž z jeho dvaceti listů a dvaceti proslovů

II. Rady k ctnostnému jednání ve sto sedmdesáti verších

III. Pravidla poustevnického života

IV. Výroky svatého Antonína Velikého a vyprávění o něm

V. Vysvětlení některých výroků svatého Antonína Velikého, jak je po jeho smrti sepsal jeden starec

Makarius Veliký

Zprávy o životě a spisech svatého Makaria Velikého

Rady svatého Makaria Velikého o křesťanském životě, výňatky z jeho promluv

I. Světlý původní stav

II. Temný stav padlého člověka

III. Pán jako tvůrce spásy

IV. Utváření pevné odhodlanosti dosáhnout spásy v Pánu

V. Stav asketické námahy

VI. Stav těch, kdo přijali působení Ducha

VII. Nejvyšší stupeň křesťanské dokonalosti

VIII. Budoucí život

Izaiáš Poustevník

Stručná informace o svatém otci Izaiáši Nitrijském a jeho spisech

I. Proslovy svatého Izaiáše Poustevníka

II. Pravidla a rady pro začínající mnichy

III. Výroky Izaiáše Poustevníka

IV. Jak střežit mysl ve dvaceti sedmi verších

V. Verše o asketismu a vnitřní soustředěnosti

Marek Asketa

Zprávy o životě a spisech svatého Marka

Rady svatého Marka Askety

I. List mnichu Mikulášovi

II. Rady svatého Marka vyjmuté z jeho dalších proslovů

III. Dvě stě veršů o duchovním zákoně

IV. Dvě stě dvacet šest veršů k těm, kteří se chtějí ospravedlnit skutky

Evagrius Pontský

Zprávy o životě Evagria Pontského

Rady mnicha Evagria o asketismu

I. Verše o činném životě, adresované Anatolijovi

II. Evagriovy výroky o činném životě ve sto verších

III. Zásady mnišského života, v nichž Evagrius ukazuje, jak je třeba vést asketický boj a vnitřně se soustředit

IV. Třicet tři Evagriových analogií čili přirovnání

V. Evagriovy výroky o duchovním životě

VI. Další Evagriovy výroky

VII. O osmi zlých myšlenkách Anatolijovi

VIII. Další Evagriovy postřehy související s osmi zlými myšlenkami

IX. Rady bratřím žijícím v komunitách a domech pro poutníky

X. Rady pannám, od téhož autora

XI. Verše o různých špatných myšlenkách

XII. Výroky mnicha Evagria

Filokalická zralost se projevuje jako osobní láska k Dárci krásného – dobrého života. Doslov s redakční poznámkou (Luisa Karczubová)

Rozšiřující literatura k filokalické tematice a spiritualitě křesťanského Východu z produkce Refugia

Použité zkratky

Prameny spirituality LXXI.

Na obálce je obraz Alexandra Iščenka

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2019

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2019

Illustrations © Otmar Oliva

ISBN 978-80-7412-310-8 (tištěná kniha 2019)

ISBN 978-80-7412-454-9 (epub 2023)

ISBN 978-80-7412-455-6 (mobi 2023)

Z ruského originálu

Добротолюбие в русском переводе (1)

Sankt-Petěrburg 1877

přeložil Alan Černohous

Odpovědná redaktorka Luisa Karczubová

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 779 00 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 500. publikaci

Olomouc 2023

Cena 390 Kč (včetně DPH)

Filokalie I.

Předmluva

Zvučný titul Filokalie se obvykle překládá jako „láska ke kráse“. Avšak vydání slovanské nese název Dobrotoljubije (Добротолюбие), tedy „láska k dobru“ (ke ctnostem). Tento dvojí překlad odpovídá dvojímu významu řeckého slova kalos (καλός), které zahrnuje obojí. Krásnému písmu říkáme kaligrafie, ale když turista v Řecku stále slyší „kala, kala“, pochopí, že se jedná o běžné zvolání, které znamená něco jako ujištění: „dobře, dobře“. Už od nejstarších dob se slovem filokalie označují sbírky krásných a dobrých textů.

Filokalii, kterou má čtenář nyní v rukou, nazvali „breviářem hesychasmu“, přesněji by se řeklo manuálem novohesychastického hnutí. V Benátkách v roce 1982 oslavili dvousté výročí jejího vydání. Vyšla poprvé v Itálii z důvodů praktických. Řekové byli pod tureckou nadvládou a ta nedovolovala vlastní tiskárnu. Ale právě pod touto cizí nadvládou se paradoxně počala obnova východního mnišství. V Rusku totiž ničily duchovní vývoj klášterů osvícenské reformy zavedené Petrem Velikým. Rumunskou Transylvánii si zase přisvojilo Rakousko-Uhersko a rušily se tam kláštery z rozkazu Josefa II. Mniši, kteří usilovali o duchovní život ve vnitřním klidu (hesychia; ἡσυχία) a kontemplativní modlitbě, našli útočiště v té části Rumunska, která spadala pod tureckou moc. Tam se začala kultivovat „modlitba srdce“ a začaly se sbírat staré texty otců, které jí vyučovaly. Posbírané texty uspořádali do jedné sbírky Makarius z Korintu († 1805) a Nikodém Hagiorita († 1809), tj. ze Svaté hory Athosu. V úvodu vysvětlují cíl této kolekce: posbírat texty, které „pro svůj vzácný ráz nebyly nikdy vytištěny (opisovaly se totiž ručně), a tak prakticky zmizely“, a učinit je přístupné mnichům i laikům. Podruhé vyšel stejný text v Aténách roku 1893 a tamtéž potřetí v letech 1957–1963. V roce 1999 byl na Svaté hoře Athos pořízen opět reprint benátského vydání.

Církevněslovanský překlad s titulem Dobrotoljubije vyšel již roku 1793 v jiném rozsahu a dočkal se několika reedicí. Právě tento překlad měl v rukou pověstný „ruský poutník“,[1] který má zásluhu na tom, že se Filokalie stala známou také v západním světě. Daleko úplnější a také čitelnější je mnohem pozdější vydání ruské, které redakčně zpracoval Teofan Zatvornik.[2] Texty uspořádal do pěti svazků, která vyšly v letech 1877–1890. Tuto verzi má český čtenář nyní k dispozici.

Důležité je od počátku si uvědomit, co lze obsahově ve Filokalii hledat. Témata duchovního života, na která je kladen centrální důraz, roztřídil anglicko-řecký pravoslavný biskup Kallistos Ware[3] do devíti oblastí:[4] 1) důležitost osobního duchovního vedení od někoho, kdo je sám opravdu duchovní; 2) prvním pramenem duchovního života jsou křesťanská dogmata, články víry; 3) autoři, kteří se ve Filokalii citují, nepatří k tradici extatické – hledají tedy Boha nikoli mimo sebe, ale v sobě; 4) věrnost tradici východního mnišství; 5) velká důležitost se přikládá boji proti zlým myšlenkám a s tím spojené očistě srdce; 6) dokonalost spočívá ve vnitřním životě, vnější skutky jen kopírují stav nitra a jsou jeho důsledkem; 7) důsledek čistého srdce je vnitřní mír a pokoj (ἡσυχία); 8) důsledkem vnitřního míru je stálá vzpomínka na Boha (μνήμη Θεού); 9) Boha samého vidět nemůžeme, ale je nám přístupný svým jednáním, svou „energií“, jak to učí Řehoř Palama.[5]

Avšak dnešní čtenář bude bezesporu nejvíce hledat téma tzv. „modlitby srdce“. Jak bychom vyjádřili krátce její podstatu? Člověk, který se naučí pozorovat, co se děje v jeho mysli, konstatuje, že ho znepokojuje bez ustání mnoho nejrůznějších myšlenek. Pocházejí převážně z vnějšího vlivu: z pohledů, řečí, četby, ale psychologicky působí na naši obrazotvornost, jako i jídlo, pití a celý tělesný život. Je třeba naučit se rozeznávat myšlenky dobré a užitečné od zlých a neužitečných. Ty zlé se musíme učit odbývat co nejdříve, v rané fázi. Obrazně lze užít toto přirovnání: před bránu ráje svého srdce je třeba postavit anděla s plamenným mečem, který utne hlavu každému hadu, který by tam chtěl ve formě zlé myšlenky proniknout. To je ale teprve první stadium – období duchovního boje. Když se naučíme zlým dojmům zvenčí bránit, nastává stadium druhé, kdy zjistíme, že se uvnitř srdce začínají rodit myšlenky a city. Odkud pocházejí? Hesychasté odpovídají: od Ducha Svatého, který má uvnitř našeho srdce svůj trůn. Umění naslouchat těmto svatým inspiracím je „modlitba srdce“.

Východní autoři často tvrdí, že západní člověk modlitbu srdce nedokáže pochopit. A přece je tato metoda stručně a výstižně vyjádřena v Exerciciích svatého Ignáce z Loyoly. Čteme tam doslova: „Jedině Bůh, náš Pán, může dát duši útěchu bez předcházející příčiny. Neboť je vlastní Stvořiteli vcházet do ní i vycházet z ní a působit v ní hnutí tak, že ji zcela přitahuje k lásce své božské Velebnosti. ‚Bez příčiny‘, znamená: bez jakéhokoli předcházejícího smyslového nebo rozumového poznání nějakého předmětu, skrze který by tato útěcha přišla prostřednictvím úkonů rozumu a vůle.“[6]

Kdo se rozhodne konat duchovní cvičení, musí si vytvořit takové prostředí, aby mohl naslouchat těmto vnitřním inspiracím. Je ovšem pravda, že naše hlučná a přetechnizovaná společnost je navyklá na jiný způsob myšlení, a to takový, který do nás přichází stálou indoktrinací všemi možnými prostředky zvenčí. Jsme tak ve stálém „přeškolování“, které ubíjí pravou identitu osobnosti. Je jen přirozené, že také západnímu člověku je tak bytostně vlastní „filokalická obnova“. Měl by vlastně už dávno z Exercicií znát, že „nenasycuje a neuspokojuje duši, jestliže mnoho ví, nýbrž pociťuje-li a zakouší-li věci vnitřně“.[7] Jenom tak začneme milovat to, co je dobré a krásné, jak to naznačuje titul Filokalie. Její texty nás o tom všem poučí v duchu tradice otců církve – v tradici, kterou tvoříme i my.

Tomáš kardinál Špidlík SJ

1 Srv. Откровенные рассказы странника духовному своему отцу. Написанные слышавшим, по убеждению следующего изречения в слове божием: Тайну цареву добро есть хранити, дела же божии открывати славно, Čeremisskij Michailo-Archangelskij monastyr, Kazaň 1881; český překlad Upřímná vyprávění poutníka svému duchovnímu otci, Refugium, Olomouc 2018 (s úvodní studií Richarda Čemuse, s. 6–53).

2 Добротолюбие, 1, Tipografija N. A. Lebeděva, Sankt-Peterburg 1877; 2–5, Tipografija I. Efimova, Moskva 1884–1890 (vybral a přeložil Teofan Zatvornik). První díl vyšel v roce 1877, druhý 1884, třetí 1888, čtvrtý 1889 a pátý 1890, rejstřík poté 1905 (dále Добротолюбие, 1–5).

3 Kallistos Ware (* 1934), křestním jménem Timothy, anglický pravoslavný teolog a titulární biskup diecéze Duklja, biskup Ekumenického konstantinopolského patriarchátu.

4 Srv. WARE, K., „Philocalie“, in DS 12/1, 1984, sl. 1349–1351.

5 Srv. SPITERIS, Y., Řehoř Palama (1296–1359): milost a zkušenost, Refugium, Olomouc 2011.

6 DC, č. 330.

7 Tamtéž, č. 2.

Přehled autorů jednotlivých dílů Filokalie podle uspořádání Teofana Zatvornika

1. díl

Antonín Veliký (Антоний Великий – Ἀντώνιος ὁ Μέγας)

Makarius Veliký (Макарий Великий – Μακάριος ὁ Αἰγύπτιος)

Izaiáš Poustevník (Исаия Нитрийский – Ἡσαΐας ὁ Ἀναχωρητής)

Marek Asketa (Марк Подвижник – Μάρκος ὁ Ἀσκητής)

Evagrius Pontský (Евагрий Понтийский – Εὐάγριος ὁ Ποντικός)

2. díl

Jan Kassián (Иоанн Кассиан – Κασσιανὸς ὁ Ρωμαῖος)

Hesychius Jeruzalémský (Исихий Иерусалимский – Ἡσύχιος ὁ Πρεσβύτερος)

Nil Sinajský (Нил Синайский – Νεῖλος ὁ Ἀσκητής)

Efrém Syrský (Ефрем Сирианин – Ἐφραίμ ὁ Σύρος)

Jan Klimak (Иоанн Лествичник – Ἰωάννης τῆς Κλίμακος)

Barsanuf a Jan (Варсонофий и Иоанн – Βαρσανούφιος καὶ Ἰωάννης)

Dorotej z Gazy (Дорофей – Δωρόθεος Γάζας)

Izák Syrský (Исаак Сирианин – Ἰσαὰκ ὁ Σύρος)

3. díl

Diadochus z Fótiky (Диадох Фотикийский – Διάδοχος Φωτικής)

Jan Karpatský (Иоанн Карпафский – Ἰωάννης ὁ Καρπάθιος)

Zosima Palestinský (Зосима Палестинский – Ζώσιμος)

Maxim Vyznavač (Максим Исповедник – Μάξιμος ὁ Ὁμολογητής)

Talassius z Libye (Фалласий – Θαλάσσιος ὁ Λίβυος)

Teodor z Edessy (Феодор Едесский – Θεόδωρος Ἐδέσσης)

Teodor (anonym) (Феодор – Θεόδωρος)

Filemon (Филимон – Φιλήμων)

Teognostos Alexandrijský (Феогност – Θεόγνωστος)

Filoteus Sinajský (Филофей Синайский – Φιλόθεος ὁ Σιναΐτης)

Eliáš Presbyter (Илия пресвитер и екдик – Ἠλίας ὁ Πρεσβύτερος καὶ Ἔκδικος)

4. díl

Teodor Studita (Феодор Студит – Θεόδωρος ὁ Στουδίτης)

5. díl

Simeon Nový Teolog (Симеон Новый Богослов – Συμεὼν ὁ Νέος Θεολόγος)

Simeon Studita (Симеон Благоговейный – Συμεὼν ὁ Εὐλαβής)

Niketas Stethatos (Никита Стифат – Νικήτας ὁ Στηθάτος)

Teoleptos z Filadelfie (Феолипт Филадельфийский – Θεόληπτος Φιλαδελφείας)

Řehoř Sinajský (Григорий Синаит – Γρηγόριος ὁ Σιναΐτης)

Nikefor Poustevník (Никифор Уединенник – Νικηφόρος ὁ Μονάζων)

Řehoř Palama (Григорий Палама – Γρηγόριος ὁ Παλαμᾶς)

Kalist a Ignác Xantopulové (Каллист и Игнатий Ксанфопулы – Κάλλιστος καὶ Ἰγνάτιος οἱ Ξανθόπουλοι)

Kalist Telikud (Каллист Тиликуд – Κάλλιστος Τηλικούδης)

Simeon Soluňský (Симеон Солунский – Συμεών Θεσσαλονίκης)

Maxim Kapsokalivit (Максим Капсокаливит – Μάξιμος ὁ Καψοκαλυβίτης)

Úvod Teofana Zatvornika k ruské verzi Filokalie[8]

Milovníkům duchovní literatury zde v ruském překladu (a s dodatkem k němu) předkládáme všem známou Filokalii.[9] Nejprve však pár slov k tomu, co Filokalie vlastně znamená.

Jedná se o překlad řeckého slova φιλοκαλία, které vyjadřuje náklonnost ke krásnému, povznášejícímu a dobrému.[10] V užším smyslu pak vyjadřuje výklad skrytého života v Pánu Ježíši Kristu. Náš skrytý život v Pánu Ježíši Kristu, a tedy život skutečný – křesťanský, začíná, projevuje se a směřuje k dokonalosti, v míře pro každého určené, podle vůle Boha Otce. Děje se díky tomu, že v křesťanech působí milost Ducha Svatého pod vedením samotného Pána Ježíše Krista, jenž nám přislíbil, že s námi zůstane navěky.

Boží milost povolává k takovému životu všechny. A zároveň není takový život pro všechny pouze možný, ale přímo povinný, neboť v něm tkví podstata křesťanství. Všichni povolaní se ale nestávají jeho účastníky. A také jej všichni reální účastníci nepřijímají se stejnou intenzitou. „Miláčci Boží“ však do něj vstupují hlouběji a na míru stupně vystupují do výše.

Projevy takového života v Pánu, stejně jako bohatství úrovní, v nichž se rozvíjí, nejsou méně vydatné a rozmanité než naše konvenční představy o běžném životě. A kdyby se dalo přímo pochopit a jasně zobrazit vše, co se v něm odehrává (nepřátelské útoky a pokušení; boje a sebepřemáhání; pády a vzestupy; začátky a upevňování různých projevů duchovního života; stupně celkového prospívání a také – pro každý stupeň charakteristické – stavy srdce a mysli; koordinace svobody a milosti ve všem; pocit Boží blízkosti či naopak oddálenosti od Boha; cit pro všemohoucí prozřetelnost a nezvratné sebeodevzdání se do rukou Pána, s postupným odkládáním všech vlastních způsobů jednání – za neustálého a namáhavého snažení se), kdyby toto všechno a mnoho dalšího, co nelze oddělovat od pravého života v Bohu, bylo možné jasně a snadno uchopitelně vyobrazit, vyvstala by před námi situace nanejvýš přitažlivá. Obraz nesmírně poučný, přirovnatelný třeba k cestě kolem světa.

Cestovatelé si zapisují poznámky o všem, s čím se na svém putování setkali a co považují za hodné pozornosti. Své poznámky psali též „miláčci“ Boží. V různých směrech prozkoumali všechny stezky duchovního života. Popsali vše, s čím se setkali a co prožili na své vysoce namáhavé pouti. Nicméně úděl a význam těch či oněch poznámek není stejný.

Ti, kdo nemají možnost cestovat, si mohou o cizích zemích utvořit celkem dosti adekvátní představu, aniž by se hnuli z místa, a to četbou zápisků jiných cestovatelů, neboť formy života celého tvorstva se sobě víceméně podobají, ať už se projevují kdekoli. To však nebývá ve vztahu ke zkušenostem v duchovním životě. Chápat je mohou jedině ti, kdo reálně takový způsob života absolvují. Pro ty, kdo na tuto cestu nevstoupili, se jedná o vědu zcela nepochopitelnou. Ale ani ti, kdo na ni vstoupili, nemohou pochopit ihned vše. Jejich pojmy a představy se projasňují na míru překonané cesty a na míru pohroužení se do krajiny Ducha. Na míru znásobení vlastní zkušenosti duchovního života se stávají jasné a pochopitelné popisy zkušeností, zaznamenané svatými otci.

Zároveň však popis různých projevů duchovního života, jak je zachycený v patristické literatuře, může být přitom ku prospěchu všem křesťanům. Dává každému porozumět, že pokud ještě nezakusil to, o čem se pojednává ve zmíněných spisech, znamená to, že v jeho ustálené podobě života (bez ohledu na to, že je v souladu s jeho křesťanským svědomím) ještě není dovršené zdokonalování, nad které by už nebylo více, co si přát, a nad které by už nebylo, kam výše stoupat. Pochopení takové dynamiky nemůže nevyvolat touhu po rozkvětu. Nemůže nevábit ke stálému postupu vpřed, kde se zároveň ukazuje něco lepšího, než čím doposud on sám disponoval.

Těm, kdo se dali cestou k lepšímu a dokonalejšímu, dává popis duchovního života potřebné pokyny v pochybnostech a nedorozuměních. To v případě, není-li nablízku zkušené osobní vedení. Anebo když i ono naráží na neřešitelné situace, které nedovolují uplatnit definitivní rozhodnutí, jež by mělo veškeré váhání na cestě odstranit. Velmi důležité pak bývá poznat, kam a jak v konkrétním případě našlapovat, aby člověk nechyboval. A právě tady leckterý výrok otců zahání temnotu a jako blesk svou září protíná černou noc.

Patristická literatura vůbec je jakousi duchovní lázní, kam (četbou uvedeni do fenoménů duchovního života) věřící vstupuje vědomím a srdcem a je v ní obnažen citovému působení, vybuzenému kontemplací. Cítí, jak v té chvíli přebývá v nějaké jiné, světlem prosycené a životodárné atmosféře. Jsou to chvíle odpočinku, během nichž se obvykle rodí a dozrávají různé ratolesti na stromu duchovního života. A proto u toho, kdo něco takového prožívá, není nic neobvyklého, že má-li jen chvíli volného času, spěchá ke spisům o zkušenostech z duchovního života. Stejně jako se milovník zisku nebo radovánek hrne na slibná místa. Přitom se často touží nadýchat oživujícího a povzbuzujícího duchovního vzduchu. A to přece není prázdná zvědavost. Kdepak, jde o úsilí nezbytně nutné k prospívání a blahu našeho ducha.

To je také důvod, proč mezi skutečnými křesťany vždy bylo a je potřeba mít po ruce patristické spisy o duchovním životě. Ovšem nakolik chvályhodné je vědomí takové potřeby, natolik je závazné její uspokojování u těch, kdo se tím zabývají a jsou toho schopni. Této potřebě se dávalo vždy zadost; a to buď vydáváním spisů otců v kompletním znění – jako například Makaria, Izáka a Efréma Syrského, Jana Klimaka a mnoha dalších –, či neméně vydáváním sborníků a výňatků z autorů. Právě mezi takové (nejlepší) sborníky patří také všem známá Filokalie.

Nyní je zřejmé, co Filokalie znamená. Dává nám slova a rady duchovní střízlivosti. A to jak ve formě rozsáhlých úvah, tak kratičkých výroků o vnitřním duchovním životě, se všemi pro něj charakteristickými projevy a činnostmi. Tato kniha je sestavena pro nasycení duchovních potřeb horlivých, aby prospívali. Čtenáři vědí, jaké poklady duchovní moudrosti se ve Filokalii skrývají: samotnou četbou vyvstává sladkost. Ale i když se z této četby radují a formují se podle ní, nemohou se zbavit bolestné lítosti, že mnohému stejně nerozumějí. Ani ne tak kvůli obsahové výši a hloubce, ale kvůli dnes již nevyhovujícímu překladu. Proto vyvstala nutnost přeložit knihu znovu.

Tuto potřebu si uvědomujeme už dávno. Do určité míry ji uspokojily překlady publikované v Křesťanském čtení[11] od prvních let jeho vydávání. Pak také vydávání jednotlivých pojednání, které se staly součástí Filokalie, například Maxima Vyznavače (O lásce: ta je obsažena v řecké Filokalii), Hesychia či Petra Damašského.[12] Autor této kolekce měl v úmyslu nejprve jen revidovat to, co již v církevněslovanském překladu[13] existovalo, poté dopřeložit pasáže, které chybí, a dát tak čtenářům Filokalii v ruském překladu kompletní, tedy v celé verzi řeckého originálu. Postupně ale redaktor nabyl přesvědčení, že je pro nás nezbytné Filokalii, oproti rozsahu, jaký má v řečtině, rozšířit. Neboť i když je řecká Filokalie kompletnější než církevněslovanský překlad, stejně neobsahuje vše, co nám svatí otcové pro vedení v duchovním životě odkázali a co by bylo prospěšné a útěšné pro milovníky této literatury. Zde tedy předkládáme soubor Filokalie v ruské verzi, ovšem oproti řecké doplněný, a tedy rozsáhlejší.

Naše nová sbírka navazuje na předchozí Filokalii. Ale je zřejmé, že u jednotlivých otců existuje širší paleta textů, které do Filokalie zařazeny nejsou. Jestliže je shledáváme analogické s celkovým charakterem díla daného otce, do naší nové sbírky je vkládáme. A také pokud si všimneme, že mezi otci, od nichž texty přebíráme, jsou zmiňováni ještě další otcové, kteří nám zanechali popis duchovního života, pak i jejich texty uvádíme.[14]

Konkrétně pasáž o svatém Antonínovi v předchozí (řecké) Filokalii obsahovala jen jeho ponaučení ve 170 verších.[15] Do tohoto nového sborníku jsou navíc zařazeny jeho další spisy.

Svatý Makarius (Veliký, † 390?) tam naopak chybí,[16] neboť obsahuje tzv. Metafrastovy parafráze Makaria ve 150 verších,[17] nám známých 7 proslovů.[18]

Předchozí Filokalie z Izaiáše Poustevníka († 491) obsahuje jen 27 krátkých veršů.[19] My kromě toho uvádíme jeho známých 29 proslovů v novém překladu z latiny.[20]

Stejně postupujeme rovněž ve vztahu k Evagriovi a svatému Markovi Asketovi (Eremitovi). Podobně se věci mají rovněž v dalších svazcích Filokalie.

Taková je tedy podoba složení nové Filokalie. Celkově sleduje předchozí překlad a ještě navíc jej doplňuje. Co se konkrétně stane součástí následujících svazků naší Filokalie, ještě nemůžeme přesně určit. Budeme však shromažďovat knihu za knihou a sledovat jediný cíl: aby milovníci této literatury nepřišli zkrátka. To totiž shledáváme za prvořadě potřebné ve vedení jejich života v Bohu.

Co se způsobu zařazování textů týče, ne všechny spisy budou uvedeny kompletně. Některé práce je totiž vhodnější uvádět zkráceně. Činit tak budeme buď v určitém systematickém pořadí, nebo bez něj, formou jednotlivých výroků. Ale samotné rady otců budou předkládány vždy jejich vlastními slovy.

Čtenářům je takto předkládán první svazek Filokalie v novém složení. Rámcově obsahuje:

— Spisy Antonína Poustevníka

— Rady Makaria Velikého a výňatky z jeho promluv

— Proslovy Izaiáše Poustevníka

— Rady Marka Askety

— Spisy Evagria Pontského

V tomto pořadí jsou seřazeny spisy také v řecké Filokalii. Svatý Kassián, který je v řeckém originálu zařazen mezi Evagria a svatého Marka, je v našem vydání přenesen do dalšího svazku. Svatému Antonínovi odpovídá časově i významově svatý Pachomius. Z jeho odkazu uvádíme pravidla mnišského soužití, která do východní církve na severu přinesl svatý Bazil Veliký. Stejná pravidla ve svých spisech popisuje též svatý Kassián. Vzhledem k jejich příbuznosti k nim budou přiřazena ještě pravidla svatého Benedikta (Aniánského). Tím bude ukončen obsah svazku druhého.[21]

Co bude obsahem dalších knih, ukáže čas. Provázíme sborník upřímným přáním, aby v něm milovníci duchovní literatury nalezli to, co si do něj přál vložit jejich redaktor.

8 Týká se celého projektu pěti svazků Filokalie, obsahově nyní jen prvního svazku (pozn. překladatele).

9 Φιλοκαλία τῶν ἱερῶν νηπτικῶν συνερανισθείσα παρὰ τῶν ἁγίων καὶ θεοφόρων πατέρων ἡμών ἐν ἠ διὰ τῆς κατὰ τὴν πράξιν καὶ θεωρίαν ἠθικής Φιλοσοφίας ὁ νοῦς καθαίρεται, φωτίζεται, καὶ τελειούται, Antonio Bortoli, Enetiesin (Benátky) 1782 (editory řeckého vydání byli Makarius z Korintu a Nikodém Hagiorita) (dále Φιλοκαλία, 1782); druhé vydání: Φιλοκαλία τῶν ἱερῶν νηπτικῶν συνερανισθείσα παρὰ τῶν ἁγίων καὶ θεοφόρων πατέρων ἡμών ἐν ἠ διὰ τῆς κατὰ τὴν πράξιν καὶ θεωρίαν ἠθικής Φιλοσοφίας ὁ νοῦς καθαίρεται, φωτίζεται, καὶ τελειούται καὶ εἰς ἣν προσετέθησαν τὰ ἐκ τῆς ἐν Βενετίᾳ ἐκδόσεως ἐλλείποντα κεφάλαια τοῦ μακαρίου Πατριάρχου Καλλίστου, Athény 1893; nejznámější a nejrozšířenější je třetí vydání v pěti svazcích z let 1957–1963.

10 [Любовь к прекрасному, возвышенному, доброму].

11 Časopis Křesťanské čtení (Християнское чтение /dále ХЧ/) je dodnes vycházejícím periodikem, založeným roku 1821 archimandritou Grigorijem Postnikovem, rektorem Petrohradské duchovní akademie. Byly zde publikovány některé části Filokalie: např. ANTONÍN VELIKÝ: Указатель к ХЧ за 1821–1903 гг., Sankt-Peterburg 1905, s. 25–26; IZÁK SYRSKÝ: ХЧ 1826, 1831, 1847 (Указатель к ХЧ за 1821–1903 гг., Sankt-Peterburg 1905, s. 31); MAREK ASKETA (NITRINSKIJ): О законе духовном, 200 глав, in ХЧ, 3 (1821), s. 237n (De lege spirituali, in PG 65,905–929); О тех, которые думают оправдаться делами, 226 глав, in ХЧ, 3 (1821) (De his qui putant se ex operibus justificari, in PG 65,929–965); Слово о посте, in ХЧ, 2 (1834), s. 250n (De jejunio, in PG 65,1109–1117; připisováno Marku Asketovi, ale ve skutečnosti dílo mnicha Markiona); Разговор ума со своею душею, in ХЧ, 39 (1828), s. 14n (Consultatio intellectus cum sua ipsius anima, in PG 65,1104–1109); HESYCHIUS, Исихия, пресвитера Иерусалимского, к Феодулу, Душеполезное учение о трезвении и молитве, in ХЧ, 25 (1827), s. 131–222 (Ad Theodulum Sermo Compendiosus animae perutilis, de Temperantia et Virtute. Centuria secunda, in PG 93,1480–1544).

12 MAXIM VYZNAVAČ, Святаго отца нашего Максима о любви, Pri Svjatějšem Sinodě, Sankt-Peterburg 1819; HESYCHIUS, Преподобного отца нашего Исихия, пресвитера Иерусалимского, слово душеполезное и спасительное о добродетели и трезвении, Tipografija Doma prizrenija maloletnich bednych, Sankt-Peterburg 1866; PETR DAMAŠSKÝ, Творения священномученика Петра Дамаскина, Tipografija V. Goťje, Moskva 1874.

13 Překlad Filokalie Paisije Veličkovského byl publikován ve dvou svazcích v Moskvě v letech 1793–1798 pod názvem Добротолюбие.

14 Teofan Zatvornik rozšiřuje: Antonína Velikého, Izaiáše Poustevníka, Marka Asketu, Evagria Pontského, Jana Kassiána a Nila Sinajského. Doplňuje ty, kteří v řecké edici nejsou: Efrém Syrský, Jan Klimak, otcové Barsanuf a Jan, Dorotej z Gazy, Izák Syrský, Zosima Palestinský a zejména Teodor Studita, kterému věnoval celý čtvrtý svazek; srv. WARE, K., „Philocalie“, in DS 12/1, 1984, sl. 1345. Tři autory Teofan do ruské Filokalie vůbec nezařazuje (Teofan Mnich, Petr Damašský a spis neznámého autora – dle rukopisné tradice Marka Eugenika), některé další autory zkracuje; více srv. RODIONOV, A.O. – ŠLENOV, D., „Добротолюбие“, in Православная энциклопедия, 15, Cerkovno-naučnyj centr „Pravoslavnaja enciklopedija“, Moskva 2007, s. 508.

15 ANTONÍN VELIKÝ, Παραινέσεις περὶ ἥθοῦς ανθρώπων, καὶ χρηστῆς πολιτείας. Ἐν κεφαλαίοις ρο΄, in Φιλοκαλία, 1782, s. 11–30.

16 V řecké Filokalii je dílo svatého Makaria zastoupeno tzv. Metafrastovými parafrázemi, v církevněslovanském překladu byl Makarius vypuštěn, protože v té době už v ruském prostředí překlady Makaria existovaly. Teofan Zatvornik naopak do své ruské Filokalie svatého Makaria jako autora vkládá a jeho hlavní teologickou ideu uspořádává novým způsobem.

17 Tento text sestavený Simeonem Metafrastem († konec 10. století) z proslovů svatého Makaria našel své místo v řecké Filokalii (Παράφρασις Συμεὼν τοῦ Μεταφραστοῦ εἰς ρνʹ κεφάλαια εἰς τοὺς πεντήκοντα λόγους τοῦ ἁγίου Μακαρίου τοῦ Αἰγυπτίου, in Φιλοκαλία, 1782, s. 699–751).

18 POUSSINES, P. (ed.), Thesaurus Asceticus, sive Syntagma Opusculorum octodecim a graecis olim Patribus de re ascetica scriptorum, apud Antonium Dezzalier, Parisiis 1684, s. 19–227 (O bdělosti srdce, O dokonalosti v duchu, O modlitbě, O pokání a rozlišování, O pozvednutí mysli, O lásce, O svobodě mysli) [převzato do PG 34,821–968]; ruský překlad např. MAKARIUS VELIKÝ, Слова преподобного отца нашего Макария Египетского, Svjatejšij Sinod, Sankt-Peterburg 1817. Existují různé typy členění „Makariova korpusu“; srv. DUNAJEV, A.G., Две проблемы «Макариевского корпуса», in MAKARIUS VELIKÝ, Духовные слова и послания, Indrik, Moskva 2002, s. 12–158.

19 IZAIÁŠ POUSTEVNÍK, Περὶ τηρήσεως τοῦ νοός. Κεφάλαια κζ΄, in Φιλοκαλία, 1782, s. 33–37.

20 V době, kdy Teofan Zatvornik započal práci na Filokalii, byl znám jen latinský překlad těchto 29 proslovů (IZAIÁŠ POUSTEVNÍK, Orationes, in PG 40,1105–1206). Tištěné předlohy řeckého textu v té době známy nebyly; srv. KAŠIRINOVÁ, V.V., Литературное наследие Оптиной Пустыни, Institut mirovoj litěratury im. A. M. Gorkogo Rossijskoj akaděmii nauk, Moskva 2006, s. 178–182.

21 Teofan Zatvornik měl původně v úmyslu do druhého svazku Filokalie zahrnout mnišská pravidla uvedených autorů. Rozhodl se však vrátit k řazení bližšímu Filokalii řecké a druhý svazek nakonec přepracoval. Původní podoba druhého svazku, jak je zde načrtnuta, vyšla samostatně pod názvem Древние иноческие уставы пр. Пахомия Великого, св. Василия Великого, пр. Иоанна Кассиана и пр. Венедикта, Tipografija I. Efimova, Moskva 1892; srv. RODIONOV, A.O. – ŠLENOV, D., „Добротолюбие“, in Православная энциклопедия, 15, Cerkovno-naučnyj centr „Pravoslavnaja enciklopedija“, Moskva 2007, s. 505–506.

Antonín Veliký

Několik slov o životě a spisech svatého Antonína Velikého

Svatý Antonín Veliký je zakladatel poustevnického života v osamocení. Jeho život vyjadřuje ideál tohoto druhu asketismu. Jde zároveň o způsob, podle kterého by měla každá duše, chce-li, směřovat k dokonalosti, jaká je pro nás na zemi vůbec možná a kterou křesťanství každému zprostředkovává.

Život svatého Antonína popsal svatý Atanáš Veliký.[22] Téměř nezkráceně je umístěn v našich životech svatých,[23] s datem 17. ledna. Kdo si přeje znát více, nalezne tam podrobnosti.

Zde uvádíme světcův život jen v obecných rysech.

Boží vyvolení svatého Antonína k dílu, které vykonal, se v něm projevilo již v dětství. Vyznačoval se tichou, ale zároveň vřelou povahou. Měl sklony k samotářství. To vše jej odpoutávalo od dětských rozpustilostí a nezbedností kamarádů. Nejčastěji zůstával doma v dohledu rodičů. Ti jej opatrovali jako oko v hlavě. Tak také, v odloučenosti od lidí, vyrostl. Z domu vycházel jen do kostela. V takovém rozpoložení a životním uspořádání utvářela milost Boží, kterou dostal při křtu, bez překážky jeho ducha, a to bez zvláštních Antonínových námah. Je nanejvýš přirozené, že velmi záhy pocítil sladkost života v Bohu a zahořel Boží láskou a touhou, jak praví svatý Atanáš.

Doma takovým způsobem života na odpor nenarážel. Rodiče byli totiž stejného smýšlení. Svatý Antonín proto nevykazoval žádné známky touhy po opuštění domova, dokud byli naživu rodiče, kteří jej osvobozovali od nevyhnutelných všedních starostí. Když ale odešli k Pánu, Antonín zůstal jako nejstarší, a proto musel na sebe vzít starost o řízení domu a výchovu sestry. Záhy pocítil veliký rozdíl mezi životem v Bohu a uspěchaným všedním životem a nebylo daleko k neochvějnému rozhodnutí všechno opustit a žít jen pro Boha. V takovém rozpoložení uslyšel v chrámu Pánovo slovo: Chceš-li být dokonalý, jdi, prodej svůj majetek a rozdej chudým, a budeš mít poklad v nebi (Mt 19,21). Pak ještě jiné: Nedělejte si proto starosti o zítřek (Mt 6,34). Tak bylo jeho přání stvrzeno božskou pečetí. V těch slovech totiž zaslechl Boží odpověď na otázky vlastního svědomí a zároveň s tím také Boží pokyn a požehnání, vedoucí jej k tomu, aby svá skrytá přání a touhy srdce naplnil. Rozhodl se tedy velmi zásadně. Všechno rozdal a začal žít jedině pro Boha.

První léta v odříkání trávil svatý Antonín stejným způsobem jako jiní v té době známí asketové. Všemu se od nich učil. Je známo, že v poustevnickém asketismu se adepti zříkají všedních starostí. Jejich centrální pozornost je zaměřena na to, jak by se líbili Pánu (1Kor 7,32). Je to stav, který je ustanoven coby nezbytná a podstatná součást Boží církve od samého jejího založení. První zakladatelské zákony mu dali už svatí apoštolové.

Nejprve však asketové – jak se nazývali lidé, kteří se zasvětili tomuto způsobu života tím, že se zříkali světa a všedních starostí – zůstávali ve svých domech. Samotu nacházeli výlučně jen na nějakém nepříliš vzdáleném místě. Tam se oddávali modlitbám, kontemplacím Boha,[24] půstu, bdění a všem dalším asketickým cvičením. Když se však postupem času křesťanství rozšířilo územně a počtem věřících, mnoho asketů začalo své rodiny opouštět. Vzdalovali se za město nebo obec a žili osamoceně v nějaké přírodní jeskyni, v prázdném hrobu nebo ve speciálně zřízené nevelké cele. Nejhorlivější asketové z dob svatého Antonína žili především takovýmto způsobem. A zatoužil je napodobovat také svatý Antonín Veliký.

Počátkem asketického života je poslušenství,[25] což absolvoval rovněž svatý Antonín v napodobování a poslouchání asketů. Podstata poslušenství spočívá v utvrzení křesťanských ctností v srdci a v osvojení si zákonů asketického života pod vedením nejzkušenějších. Křesťanské ctnosti si svatý Antonín přinesl z výchovy. Nyní se ještě měl dozvědět, jaké asketické úsilí je nezbytné pro ty, kdo zahořeli touhou žít podle Boha, a jak je má konat. Za tímto účelem navštěvoval tehdy nejznámější askety a od nich vyzvídal, jak a co dělat. Učil se všemu a vracel se s objevy do svého samotářského útočiště jako s kořistí. Svatý Atanáš uvádí, že takto jako moudrá včela odevšad sbíral duchovní med a ten si ukládal do srdce jako do úlu. Od jednoho převzal přísnou zdrženlivost v jídle, spánek na holé zemi a dlouhotrvající bdění. Od jiného se naučil vytrvalosti v modlitbě, soustředěnosti mysli a kontemplaci o Božích věcech. Od třetího zase pracovitosti, věrnosti zásadám a trpělivosti. Ode všech pak převzal stejného ducha pevné víry v Pána Ježíše Krista a bratrskou lásku ke všem. Takto se v sobě samém snažil propojit vše, čím se vyznačoval každý z nejvýznamnějších otců zvlášť.

Bez ověření svého života životem jiných a bez přátelského vedení nikdo nedosahoval nejvyšších stupňů asketického života. Skrze zmiňované starce[26] si svatý Antonín prověřoval vlastní život a jejich vedení ho neochvějně nasměrovávalo k dokonalosti. V této výchově v poslušenství prožil asi patnáct let. Žil za vsí v hrobce. Nejprve nepříliš daleko, ale postupně se neustále vzdaloval. Přicházel za ním jeden upřímně věřící vesničan. Nosil mu totiž chleba, jedinou stravu svatého Antonína, a za to brával výrobky manuální práce – svatý Antonín totiž žil z práce svých rukou. Celý svůj čas dělil mezi tyto manuální práce, modlitbu a rozjímání nad Božími pravdami Písma. V těchto činnostech ho utvrdil Boží anděl, který se mu zjevil, když ho jednou mořil duch sklíčenosti.[27]

O tom, jak v té době plynul jeho život, svědčí Sozomenos. O svatém Antonínovi píše:

„Když poznal, že dobrý život, uvykneme-li na něj, se stává také příjemným, ačkoli ze začátku bývá těžký, vymýšlel si stále přísnější způsoby askeze. Každým dnem se stával zdrženlivějším, a jako by vždy teprve začínal, dával horlivosti novou sílu. Tělesné slasti spoutával prací. Proti duševním vášním se vyzbrojoval v Bohu moudrou nenávistí k nim. Jeho jídlem byl pouze chléb se solí, pil jen vodu a za čas oběda si stanovil západ slunce. Často ale zůstával dva tři dny úplně bez jídla. Dá se říci, že bděl celé noci a den vítal v modlitbě. Spal-li, pak jen okamžik. Spával většinou na holé zemi a jen ta mu byla ložem. Nedopřával si mazání olejem, mytí ani potěchu z dalších radostí, protože to vše zhýčkává tělo. Nesnášel lenost a práce po celý den nezanechal.“[28]

Po takové namáhavé cestě tedy kráčel svatý Antonín. Ale jak známo, takový život se neděje bez boje, stejně jako nebývá světla bez stínu. Kdyby v nás nebyl hřích, neměli bychom ani nepřítele. Projevovalo by se v nás pouze dobro a rozrůstalo by se bez překážky. Avšak existuje jedno i druhé a domáhá se v nás svých práv. Nikdo se ale (vůči hříchu a nepříteli) bez boje ještě neobešel. Je třeba je vysílit a zvítězit nad nimi, aby mohl člověk svobodně pokračovat dál. Síly odporu se však snaží spoutávat ruce a nohy tomu, kdo chce jít dál, ať už je to kdokoli. Proto také Boží milost utvářela ducha svatého Antonína. Vedla jej do boje, aby ho tak vyzkoušela jako zlato v peci. Aby upevnila jeho mravní síly a poskytla mu prostor k aktivnímu konání. Nepříteli bylo umožněno se přiblížit. Asketu však podepírala skrytá pomoc.

Svatý Atanáš tento boj popisuje velmi rozsáhle. Říká, že nepřátelské šípy byly velmi citelné. Ale statečný bojovník je bez váhání odrážel.

Nepřítel se ho nejprve pokoušel vyvést z rovnováhy zármutkem: lítostí nad tím, že opustil svět.

Na jedné straně mu vháněl vzpomínky na urozenost rodu, prý bezdůvodně opomíjenou. Pak na nemalé a zbytečně prý ztracené bohatství a vůbec celé, bez užitku prý odmítnuté životní pohodlí. Ale zejména mu neustále našeptával myšlenky o sestře, kterou prakticky bez čehokoli předal do cizích rukou, aniž by jí poskytl podporu, dohled a útěchu.

Z druhé strany mu našeptával, že si zvolil příliš těžký a tvrdý život bez oddechu. Tělo prý na to není zvyklé, a proto všechny ty újmy nevydrží. Také mu zobrazoval bezměrnou délku takového života, že prý jeho konec je v nedohlednu – bude vzdálen od lidí, bez jakékoli útěchy, v nepřetržitém sebeumrtvování.

Nepřítel těmito našeptáváními u něj podněcoval neustálé myšlenkové zvichření.[29] Svatý Antonín svou důslednou pevností, trvaje neochvějně na svém úmyslu a rozhodnutí, nepřítele nejen odrážel, ale navíc ho pokořoval svojí velikou vírou v to, že všechno, co opustil a co snáší, není nic ve srovnání se štěstím bez konce, které Bůh připravil svým bojovníkům. Byl přesvědčen, že je mnohem vhodnější vyjít Bohu vstříc ve stavu odpoutanosti od všech každodenních a hmotných pout, ba co více – vrhal do prachu nepřítele neustálými modlitbami, které zpět do jeho srdce přitahovaly ty nejsladší duchovní útěchy.

Na této frontě byl tedy nepřítel poražen. Proto se vrhá na mladičkého bojovníka z jiné strany, ze které zpravidla mladé duše rozkládal. Začíná na asketu útočit tělesnou smyslností. V noci ho dráždí a ve dne znepokojuje. Tento boj byl natolik tvrdý a zdlouhavý, že nezůstal skryt ani lidem zvenku. Nepřítel mu vnucoval nečisté myšlenky, ale svatý Antonín je odrážel modlitbou. Nepřítel rozpaloval jeho klín, asketa se však zchlazoval půstem, bděním a všemožným přemáháním. V noci bral na sebe nepřítel ženskou podobu a všemožně se v něm snažil podnítit svůdné touhy, ale asketa se povznášel výš a kontemplací vyšších krás, stejně jako nejživějším uvědomováním si ušlechtilosti, jaké nabývá naše přirozenost v Pánu Ježíši Kristu, mámivé rozkoše rozptyloval. Proklatec podněcoval pocit slasti z požitku, a svatý[30] se mu stavěl na odpor vybuzováním opačného citu: strašlivého hoře z muk ve věčném ohni a z věčně hryzajícího červa. Tak zůstával bez poskvrny. Dotěrnost a ohavnost útoků nakonec vytvářely v bojovníkovi odpor ke všem nečistým hnutím. Hněv vůči nim projevoval se silnou podrážděností. To nepřítele zbavovalo možnosti se k němu vůbec jen přiblížit a byť jen zdálky ho nějak pokoušet a znepokojovat v této věci. Pocit averze a nenávisti k vášnivým hnutím jsou totiž ohnivé šípy, které nepřítele spalují. A tak byl i v tomto ohledu nejúskočnější poražen mládím snášejícím náruživé tělo.[31] Nepřítel ustoupil zahanben, protože služebníkovi Božímu pomáhal sám Pán, který pro nás obětoval vlastní tělesnost[32] a v ní veškerou sílu nepřátel zničil, jak to vyznává každý pravý asketa, a tím opakuje slova apoštola Pavla: Boží milostí jsem to, co jsem (1Kor 15,10).

Ale nepřítel lidí ještě všechny šípy nevystřílel. Když viděl Boží ochranu nad mladým bojovníkem a seznal, že ten vítězí díky své pokoře, usmyslel si jej této ochrany zbavit tím, že v něm podnítí samolibost a domýšlivost. Za tímto účelem k němu přišel v podobě malého černého dítěte a s licoměrným ponížením svatému Antonínovi povídá: „Zvítězil jsi nade mnou.“ Domníval se totiž, že asketa bude vítězství připisovat sobě, začne o sobě smýšlet zvysoka, a tím si rozhněvá Boha, který mu pomohl. Svatý Antonín se jej však zeptal: „A co jsi zač?“ Odpověděl mu: „Jsem duch smilstva. Mám za úkol rozpalovat smyslnou žádostivost a uvádět tělo do hříchu. Už mnohé, kteří se zaslíbili neporušenosti, jsem přelstil. Mnoho těch, kteří řadu let umrtvovali tělo, jsem přivedl k pádu. Tys ale všechny mé sítě zpřetrhal, šípy jsi polámal a mne zničil.“ Svatý Antonín tehdy děkoval Bohu, svému Spasiteli, a zvolal: Hospodin je se mnou, on je můj pomocník a já vítězně shlížím na své nepřátele (Žl 118,7). Pak na nepřítele nebojácně pohlédl, řka: „Černý jsi přišel, protože tvé úmysly jsou černé a zlé. A jako dítě jsi přišel kvůli tomu, že jsi bezmocný. Proto zasluhuješ jedině pohrdání.“ Duch po těch slovech utíkal, jako by jej ohněm spalovali, a už se ke svatému Antonínovi více nepřiblížil.[33]

Vítězství nad vášněmi[34] vede k nevášnivosti.[35] Nevášnivost se upevňuje v té míře, v jaké přináší duševní pokoj. Duševní pokoj pak souvisí se slastnými pocity, které přinášejí modlitba a kontemplace Božích věcí. Duševní pokoj probouzí v srdci duchovní teplo (které k sobě shromažďuje všechny síly ducha, duše a těla) a to uvádí člověka do nitra, tam se usazuje, takže člověk pociťuje jen neodolatelnou potřebu setrvávat sám jedině s Bohem. Toto nezadržitelné tíhnutí v nitru k Bohu je druhým stupněm duchovního růstu. A právě k němu se nyní dostal svatý Antonín.

Od té chvíle pobýval ještě více sám. Nicméně stále k němu často přicházel jeden upřímný věřící z jeho rodné obce. Sám pak občas chodíval buď ke starcům, nebo do vesnického chrámu na pobožnosti, zejména však na liturgii. Všechno to bylo ale provázeno jistým rozptýlením, jakkoli se je Antonín snažil odmítat. Duch svatého Antonína, který v jeho nitru zesílil, proto začal požadovat rezolutnější osamocení. Nechtěl nic vidět ani slyšet.

Ukazovalo se, že duše k tomuto stavu přichází sama od sebe, přímou asketickou cestou; zároveň však tento převrat urychlují a zintenzivňují zejména silné nápory v sebeodříkání. Takový podnět se svatému Antonínovi ozřejmil zjevným útokem běsů. Démoni totiž ztratili možnost působit na jeho duši prostřednictvím myšlenek, protože duše se očistila. Začali tedy působit zvenčí. Viditelně se mu zjevovali a připravovali to, čím doufali, že mu uškodí anebo zviklají jeho dobrá předsevzetí. Boží milost to vše dopouští, aby asketa prospíval. Odhaluje mu skrze to vzestup na vyšší stupeň a zároveň jej obdařuje určitým právem získat nad samotnými pokušitelskými duchy moc. Tak tomu bylo také se svatým Antonínem.

V celé této situaci je nejdůležitějším momentem Antonínovo procitnutí u vchodu vesnického kostela, kdy sotva dýchal, a přesto řekl svému příteli: „Odnes mne nazpět do místa mojí samoty.“ Chtěl tím totiž vyjádřit odevzdanost jít třeba i na smrt kvůli životu, který seznával pro sebe za jedině hodný Boha. Znamenalo to rovněž, že chtěl pro Pána skutečně zemřít. Připraven na to byl zcela.

Připravenost zemřít pro Pána a snaha zalíbit se mu je všeporážející zbraň. Vždyť čím lze ještě toho, kdo je takto odhodlán, pokoušet či vylekat?! Tato odhodlanost bývá považována za výchozí podstatu asketismu. Jen je pak zapotřebí vytrvat a pokračovat pevně ve všem bezezbytku. Náš Pán a Spasitel je zakladatelem asketismu. Po celou dobu svého života před sebou viděl vlastní smrt. Definitivně nad ní svým lidstvím zvítězil v Getsemanské zahradě během modlitebního boje. Utrpení a smrt na kříži ve skutečnosti završily to, co tam bylo řečeno. Poté následovalo třídenní očekávání před slavným vzkříšením. Tato cesta prostupuje každou duši, která se rozhodla Pána následovat.

První krok přitom tvoří sebezápor. Ale ať už se zpočátku projevuje v jakkoli malých zárodcích, je v něm vždy kus odhodlanosti podstoupit smrt. Sebezápor pak roste a s ním i odhodlanost, neboť odhodlanost je duší sebezáporu. Kdo dospěje do takového stupně připravenosti, jakou měl Spasitel v Getsemanské zahradě, má před sebou v duchu výstup na kříž. Pak následuje sobotní duchovní očekávání a po něm také duchovní vzkříšení ve slávě Pána Ježíše. A právě toto se nyní odehrávalo v duchu svatého Antonína. Prosbou k příteli, aby jej zanesl zpět tam, kde ho téměř umučili, dokázal, že v jeho duchu bylo to samé, co ve Spasitelově, když Pán v modlitbě v Getsemanské zahradě řekl učedníkům: „Pojďme odsud! Hle, přichází zrádce!“ Svatý Antonín se pak ihned odebral do ještě vzdálenější pouště. V ní přebýval dvacet let v mlčenlivosti. To bylo jeho ukřižováním a sobotním očekáváním vzkříšení v duchu.

Sotva se svatý Antonín vzpamatoval z utrpení, které mu démoni způsobili, vydal se do pouště vzdálené asi dva tři dny cesty od obydlených míst. Tam našel staré opuštěné pohanské obětiště a v něm se zavřel. Byla tam totiž studna s vodou. Chléb mu jednou za půl roku přinášel jeho starý přítel ze vsi. Také tady snášel námahy a asketický boj, a co se s ním dělo, nikdo neviděl. Ale soudě podle toho, jak vypadal, když z uzavření vyšel, lze usuzovat, že to byl čas utváření jeho ducha Duchem Svatým. Dělo se zde to samé, co se děje s housenkou, když se zakukluje. Nikdo nevidí, co se s ní v té době děje. Jako by umřela. Přitom v ní ale zatím působí všeoživující přírodní síla a teprve po určitém čase z kukly vyletí nádherný, pestře zbarvený motýl. Tak tomu bylo i se svatým Antonínem. Nikdo neviděl, co se s ním děje, ale Duch Boží v něm (pro ostatní neviditelně a z velké části také pro samého Antonína nevědomě) vytvářel nového člověka na obraz jeho Stvořitele. Když doba utváření skončila, dostal pokyn, aby vyšel sloužit věřícím. A tak vyšel. Úkol mu usnadňovaly rozmanité dary Ducha Svatého. A tak jako Kristus vstal z mrtvých v Otcově slávě, stejně tak svatý Antonín vyšel nyní v duchem obnoveném životě.

Tím se završilo formování ducha svatého Antonína. Celý následující život pak už nebyl nic jiného než nepřetržité přinášení plodů z toho, co bylo zaseto v prvních dvou obdobích jeho života. Toto třetí období služby pro blaho církve byl jakoby jeho apoštolát. A jako takový byl vysoce plodný. Nakolik plodná a rozsáhlá byla tato služba, může každý vytušit z líčení jeho života, jak jej popsal svatý Atanáš. Sloužil lidem všemi omilostněnými dary. A byly vůbec nějaké, které postrádal? Měl dar konat zázraky, dar moci nad démony, nad přírodními silami a nad zvířaty. Měl dar čtení myšlenek, dar vidět, co se děje kdesi daleko, dar zjevení a vizí. Ale ze všech darů nejplodnější a pro praxi nejrozsáhlejší byl dar slova. A právě tím sloužil menší skupince svých bratří více než kterýmkoli jiným darem.

Svatý Atanáš uvádí, že Bůh obdařil svatého Antonína silným slovem, které zasahovalo hlubiny srdce. Dokázal k prospěchu každého promlouvat s takovou intenzitou, že mnoho významných lidí, od vojáků po prosté občany nebo lidi žijící v blahobytu, opouštělo své všední starosti a stávalo se mnichy. Vždyť kdo z těch, který přicházel ke svatému Antonínovi se smutkem, odcházel neobveselený?! Kdo z těch, který k němu přišel prolévat slzy za zesnulé, nezanechal pláče?! Kdo z těch, který přicházel v hněvu, se nestal krotkým?! Který mnich, jenž upadl do nedbalosti, poté co u něj pobyl, nestal se znovu horlivým a pevným v asketickém boji?! Který z mládenců, když spatřil a poslechl si svatého Antonína, se nezřekl planého veselí a nedal přednost panenské neporušenosti?![36] Kolik panen už zasnoubených, když jen zdálky spatřilo svatého Antonína, nepřehodnotilo svůj úmysl a nestalo se Kristovými nevěstami?!

Z tohoto svědectví je zřejmé, že svatý Antonín neskrýval zdroj svého od Boha darovaného vědění. Lidé k němu přicházeli především kvůli tomu, aby si ho poslechli, aby přijali slovo pravdy a našli patřičné vedení. A jak praví apoštol, všechny je učil, usvědčoval jejich nesprávnosti, úpěnlivě nabádal. Někdy se jeho slova řinula v hojnosti tak, jak to v jeho životopisu zachoval svatý Atanáš. Jindy vedl řeči méně rozsáhlé, jak o tom svědčí například jeho 20 krátkých proslovů. Spíše se omezoval na stručné výroky, naplněné hutným významem a silou. Tyto krátké výroky pak v nespočetném množství přecházely z úst do úst. Tím se utvářela jakási po mnišských komunitách kolující asketicko-mnišská pravidla, až se nakonec stala součástí patristického literárního odkazu. Jindy zase psal svatý Antonín listy svým duchovním dětem, mnichům z různých klášterů. Vykresloval v nich univerzální rysy života v Ježíši Kristu nebo léčil jednotlivá (duchovní) onemocnění bratří.

Vše, co svatý Antonín vyslovil a co vešlo do písemné tradice, a také vše, co sám napsal, tvoří bohatou stravu pro duši, jež touží být poučena. Kromě rozsáhlé promluvy, která je součástí životopisu svatého Antonína, se nám zachovalo: 20 listů mnichům a 20 krátkých proslovů o ctnostech a neřestech; Rady k ctnostnému jednání ve sto sedmdesáti verších; jeho pravidlo pro mnichy se dvěma dodatky k němu a řada jeho výroků a vyprávění o něm samotném. To vše je vždy inspirativní a poučné a nachází se roztroušené úryvkovitě v různých životech svatých.[37]

Listy a proslovy jsou v ruském překladu umístěny do prvních ročníků Křesťanského čtení.[38] Krátké verše jsou součástí Filokalie. Výroky a vyprávění tvoří první kapitolu Ctihodných vyprávění,[39] k nimž lze nemálo doplňků nalézt v našem Abecedním pateriku.[40] V originále lze vše uvedené přečíst v Patrologiae graecae,[41] odtud je také přeloženo vše, co je součástí tohoto souboru.

Milovníkům tohoto druhu literatury zde nabízíme:[42]

— Výňatky z listů a proslovů[43]

Ty obsahují body 1–15, převzaté z životopisu svatého Antonína Velikého, napsaného svatým Atanášem. Dále následují rady pod čísly 16–68, které byly vyjmuty z listů svatého Antonína, a dále rady pod čísly 69–82, které byly vyňaty z jeho 20 proslovů adresovaných mnichům.

— Rady k ctnostnému jednání ve sto sedmdesáti verších[44]

— Pravidla poustevnického života[45]

Ve 40. svazku Migneho PG (sl. 1065n) jsou v osmdesáti bodech uvedeny Regulae et praecepta Antonii. Po nich dále následují také jeho: Spiritualia documenta regulis adjuncta a Admonitiones et documenta varia ad filios suos monachos a také další spisy. Přitom je jasné, že se jedná o doplněk předešlých Pravidel. Tyto výroky jsou téhož druhu jako všechny, které jsou uvedeny pod těmito názvy, a to jak obsahově, tak stylem mluvy. Proto jsou zde uváděny v jednom celku a označeny zvlášť. V aplikaci těchto názvů totiž hodláme dodržet přirozený průběh poustevnického života a jeho pravidla.

— Výroky svatého Antonína Velikého a vyprávění o něm[46]

Tyto výroky a vyprávění jsou v hojném počtu uvedeny v Apophthegmata patrum. Kromě nich ale existují ještě také jiné, které jsou uvedeny v PG 40 a v našem Abecedním pateriku. Ještě jiné pak uvádí Kassián. Ty jsou obsaženy v různých článcích v patristických sbornících. Namísto toho, abychom je uváděli v původní formě, kvůli čemuž by bylo obtížné je vyhledávat, jsou zde uvedeny v pořadí, které se podobá předchozím pravidlům. Tyto pasáže začínají vyprávěními o odchodu ze světa, jímž vlastně askeze začíná, a dále následují všechny další výroky a vyprávění podle posloupnosti poustevnického života.

— Otázky učedníků a starcovy odpovědi o některých výrocích svatého Antonína Velikého[47]

22 ATANÁŠ ALEXANDRIJSKÝ, Житие Преподобнаго Антония, in Творения, 3, Tipografija V. Goťje, Moskva 1853, s. 203–284; Vita S. Antonii, in PG 26,835–976; český překlad Život sv. Antonína Poustevníka, Refugium, Olomouc 2010.

23 Четьи-Минеи (Miněje, v překladu doslova Měsíční čtení), knihy obsahující po jednotlivých měsících řazené církevní pravoslavné svátky, zahrnující mimo jiné překlady originálů hagiografických spisů. Nejznámější Великие Четьи-Минеи sestavil mezi lety 1530 až 1541 moskevský metropolita Makarius; srv. DIMITRIJ ROSTOVSKIJ, Книга житий святых, 1–4, Tipografija Lavry, Kyjev 1689–1705; DIMITRIJ ROSTOVSKIJ, Жития святых на русском языке, Rožděstva Bogorodicy Svjato-Pafnuťjev Borovskij monastyr, Borovsk 1997.

24 Богомыслие – pojem označuje uschopnění člověka poznávat Boha tím, že sám Bůh se nechává poznávat v díle stvoření, vykoupení a posvěcení; rozum se zabývá pozemskými věcmi, mysl kontempluje neproniknutelné Boží záměry, proto termín богомыслие je nutné rozlišit od богопознание (καταφατικὴ θεολογία).

25 Послушание – asketicko-patristický termín východního křesťanství, odpovídající širším souvislostem než jen cvičení se v ctnosti poslušnosti. Ponecháváme ekvivalent poslušenství jako termín pro vše, co zahrnuje počáteční formaci adepta v asketickém životě.

26 Старец – starec je terminus technicus pro duchovního otce (abbas; ἀββᾶς), který se vyzná v rozlišování duchů (diakrisis; διακρίσις) a umí v řádu ducha rozpoznat (kardiognosis; καρδιογνῶσις), v jakém stavu se nachází nitro toho, kdo žádá radu. Pro duchovní život je jeho doprovázení klíčové. Pro starectví není rozhodující věk, nemusí jít ani nutně o kněze nebo představeného, také ženy mohou duchovně vést. U starce doprovází charisma rozlišování často také dar proroctví, tzn. umění říci podstatné slovo pro život; srv. ŠPIDLÍK, T., „Starec“, in FARRUGIA, E.G. (ed.), Encyklopedický slovník křesťanského Východu, Refugium, Olomouc 2010, s. 846; ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu. Mnišství, Refugium, Velehrad 2004, s. 103–105.

27 Уныние (ἀκηδία) – skleslost, stísněnost, malomyslnost, zasmušilost, melancholie, omrzelost neboli polední démon; srv. Apophthegmata patrum. De abbate Antonio, in PG 65,76; český překlad Apofthegmata. Výroky a příběhy pouštních otců, I, Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty, Praha 2008, s. 109. Břevnovské vydání ve třech svazcích je překladem Systematické sbírky apoftegmat (srv. pozn. 37, s. 26).

28 SOZOMENOS, Historia ecclesiastica, 1,13, in PG 67,897.

29 Буря помыслов – proces svádění člověka zlými duchy tvoří komplexní taktiku, jejíž fáze mniši dokonale vypozorovali a popsali. Začíná tzv. zlou skrytou myšlenkou (λογισμός; помысел/помысл), kterou útočí přes smysly (vjem), rozum (nápad) nebo city (obraz), aby člověka uhranuli, znepokojili (буря помыслов) a postupně se vetřeli až do srdce, centra všech lidských sil. Klasický termín asketiky – logisma (помысел/помысл) – v textu překládáme jako zlá vnitřní/skrytá myšlenka. Termín logismos srv. blíže in ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu. Systematická příručka, Refugium, Velehrad 2002, s. 303–310.

30 Блаженный – termín blažený až na výjimky překládáme výrazem svatý.

31 Tak jako v teologii svatého Pavla se rozlišuje sarx – tělo, které si chce stačit a zatemňuje vše, co je mezi Bohem a duší, a soma – tělo určené k oslavení, které duši přivádí k Bohu, tak Filokalie užívá pro tělo dvojí termín: плоть (σάρξ) a тело (σῶμα).

32 Zde se jedná o плоть – σάρξ.

33 Srv. ATANÁŠ ALEXANDRIJSKÝ, Vita S. Antonii, 6, in PG 26,849–852; český překlad SVATÝ ATANÁŠ, Život sv. Antonína Poustevníka, Refugium, Olomouc 2010, s. 25–26.

34 Страсть (πάθος) – pojem není ve východním slovníku chápán stoickým způsobem (tj. každé smyslové hnutí je nemoc duše), ale je vyhrazený jen pro touhy a tendence, které svádějí člověka ke hříchu. Přirozené smyslové touhy nazývá Řehoř Nysský silami (dynameis; δυνάμεις), určenými sloužit dobru. Boj proti vášním potom vyjadřuje ideál dokonalého očišťování lidské přirozenosti; srv. ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu. Mnišství, Refugium, Velehrad 2004, s. 161–162.

35 Бесстрастие (ἀπάθεια) – pojmem nevášnivost – za jejíž ekvivalent v západní spiritualitě můžeme považovat svatým Ignácem z Loyoly tematizovanou indiferenci –, otcové mínili svobodu srdce od vášní, které již člověka nezotročují, ale slouží mu.

36 Целомудрие (σωφροσύνη) – panenství, čistota, cudnost, nevinnost, integrální celistvost.

37 Отечник, častěji патерик (πατερικόν). Jedná se o žánr asketické literatury – sbírky životů (Paterik Sinajský, Egyptský a Římský) a výroků (Paterik Skytský a Abecedně-Jeruzalémský) otců sepisovaných od 4. století. Nejznámějšími původními texty jsou: Historie egyptských mnichů (Historia Monachorum in Aegypto; konec 4. století); Palladiova Historia Lausiaca (počátek 5. století); dva sborníky výroků otců (apoftegmat): Abecedně-anonymní sbírka (konec 5. století), řazená abecedně podle jmen otců a anonymních výroků, a tematicky sestavená Systematická sbírka (počátek 6. století); Duchovní palouk (Pratum spirituale) Jana Moscha (počátek 7. století); Dialogy svatého Řehoře Velikého (konec 6. století). V 9. a 10. století se začínají tyto sbírky překládat do slovanských jazyků. Nejstarším je Skytský paterik (Скитский патерик), jehož překlad z 9. století z řeckého rukopisu Systematické sbírky je připisován sv. Metodějovi. Dále byla přeložena Historie egyptských mnichů a Historia Lausiaca, které tvoří Egyptský paterik (Египетский патерик; do roku 950), překlad Abecedně-anonymní sbírky je znám jako Abecedně-Jeruzalémský paterik (Азбучно-Иерусалимский патерик) a překlad Dialogů Řehoře Velikého jako Římský paterik (Римский патерик; oba do roku 971). Sinajský paterik (Синайский патерик) je překladem Duchovního palouku. V 10. století byly slovanské překlady pateriků přepracovávány a vznikly sborníky Krátký egyptský paterik (Патерик Египетский краткий) a redakce Duchovního palouku (Лимонарь), a kompilace pateriků jako Skaligerův paterik (Скалигеров патерик), Paterik Tichanova (Патерик Тиханова) a nejznámější Souhrnný paterik (Сводный патерик). O širokém rozšíření pateriků v ruské literatuře předmongolského období svědčí jejich využití při sestavování výukové části Prologu (Пролог; druhá polovina 12. století). Samostatná vyprávění a výroky z různých pateriků se objevují ve staroruských rukopisných sbornících v průběhu 13.–19. století. Koncem 12. a počátkem 13. století byl po vzoru řeckých pateriků vytvořen první původní slovanský Kyjevsko-Pečerský paterik (Киево-Печерский патерик), který se nám dochoval v několika redakcích ze 14.–17. století a který se stal vzorem žánru ruských pateriků, jako Volokolamského pateriku (Волоколамский патерик), různých sborníků (např. Velkých měsíčních čtení /Великие Четьи-Минеи/) a dalších. Od roku 1640 byla v první ruské tiskárně (Московский печатный двор) připravována k vydání nová kompilace vyprávění otců pod názvem Abecední paterik (Патерик Алфавитный), která byla vydána pod názvem Патерик азбучный až v roce 1791 v Suprašlu (Polsko); srv. FEDER, U.R., „Патерики“, in Большая Российская энциклопедия, 25, Bolšaja Rossijskaja enciklopedija, Moskva 2014; k Abecednímu pateriku z roku 1791 srv. pozn. 40 níže.

38 ANTONÍN VELIKÝ, Письма къ монахамъ: 1. О удаленіи отъ міра, in ХЧ, 22 (1826), s. 40–52; 2. О Синайскомъ законодательствѣ, о воплощеніи Бога Слова и обязанности исполнять заповѣди Божіи, in ХЧ, 22 (1826), s. 52–58; 3. О томъ, что благодарность къ Богу за дарованное намъ искупленіе, in ХЧ, 22 (1826), s. 59–66; 4. О томъ, что строгое исполненіе закона Божія не означаетъ рабства, но истинную свободу, in ХЧ, 22 (1826), s. 163–166; 6. О томъ, что духи злобы всегда стараются совратить благочестивыхъ людей съ пути добродѣтели, и что смиреніе необходимо для спасенія, in ХЧ, 23 (1826), s. 176–190; 7. О томъ, что благодѣянія Божіи къ человѣку безчисленны, in ХЧ, 31 (1828), s. 11–21; 9. О томъ, что трудные подвиги благочестія облегчаются благодатію Божіею, in ХЧ, 32 (1828), s. 40–43; 10. О томъ, что добродѣтель теряетъ всю свою цѣну и достоинство отъ тщеславія, in ХЧ, 33 (1829), s. 119–124; 11. О томъ, что къ совершенству христіанина необходимо принадлежитъ и духовный навыкъ различать добро отъ зла, истину отъ лжи, in ХЧ, 33 (1829), s. 125–130; 12. О томъ, что взаимная любовь, соединяющая духовныхъ отцевъ и дѣтей, должна быть сильнѣе взаимной любви, in ХЧ, 34 (1829), s. 41–44; 13. О томъ, что тайны Царства небеснаго открываются только тѣмъ, которые достигли высокой степени духовнаго совершенства, in ХЧ, 34 (1829), s. 45–48; 14. О томъ, что всякій человѣкъ долженъ оказывать Богу сыновнее послушаніе, in ХЧ, 34 (1829), s. 131–136.

39 Достопамятные сказания о подвижничестве святых и блаженных отцов, Universitetskaja tipografija, Moskva 1845, s. 11–18; reprint Svjato-Troickaja Sergijeva Lavra, Sergijev Posad 1993 (přeložil Jevsevij Orlinskij z COTELERIO, J.B. /ed./, Apophthegmata patrum, in Ecclesiae Graecae Monumenta, I, ed. Lutetiae Parisiorum, Paris 1677, s. 338–712). Cotelerio zde publikuje abecední část z Abecedně-anonymní sbírky. Toto vydání převzal do své řecké patrologie také editor Migne; srv. Apophthegmata patrum, in PG 65,71–440 (1858).

40 Алфавитный патерик (Патерик азбучный, Supraslskaja tipografija, Suprašl 1791) vznikl na základě překladu Abecedně-Jeruzalémského pateriku (Азбучно-Иерусалимский патерик), jehož abecedně-anonymní sbírky apoftegmat se datují na začátek 14. století. Obsahově se Abecedně-Jeruzalémský paterik liší od známých řeckých abecedně-anonymních redakcí. Předpokládá se, že byl přeložen na začátku 10. století v Bulharsku, v kruhu přímých žáků sv. Cyrila a Metoděje. V 11. století se rozšířil ve staroruské literatuře a posloužil jako jeden ze zdrojů Sborníku (Изборник) z roku 1076. V první polovině 16. století anonymní část Abecedně-Jeruzalémského pateriku spolu s předmluvou dostala jednoduše název Jeruzalémský paterik (Патерик Иерусалимский). Jeho nejstarší rukopisy jsou známé z poloviny 16. století. V 17. století na základě Abecedně-Jeruzalémského pateriku vznikla nová kompilace pod názvem Патерик Алфавитный. Je možné, že jednou z variant této kompilace je Алфавитный патерик sestavený mnichem Sergijem Šeloninem ve 30.–40. letech 17. století, který obsahuje také výňatky z pateriku Egyptského, Sinajského, Kyjevsko-Pečerského, Souhrnného pateriku a Prologu. V 18. století byl tento paterik vydán v Suprašlu pod názvem Патерик азбучный; srv. VOJTENKO, A.A. – DVALI, M.R. – SIDOROV, A.I. – TURILOV, A.A., „Apophthegmata patrum“, in Православная энциклопедия, 3, Cerkovno-naučnyj centr „Pravoslavnaja enciklopedija“, Moskva 2001, s. 140–141.

41 PG 40,977–1094; 65,75–88.

42 Teofan Zatvornik jak v prvním, tak i v ostatních dílech Filokalie sepsal pro čtenáře k samotným textům jednotlivých autorů úvody (zde k Antonínovi, Makariovi, Izaiášovi, Markovi a Evagriovi). V těchto úvodech pojmenovává jejich spisy volnějšími názvy, takže v celém textu Filokalie se potom v názvech kapitol setkáme s různými variantami jednoho a téhož díla. Tedy doslovnou přesnost titulního názvu, který je leckdy i několikařádkový, Zatvornik legitimně zkracuje a spis pojmenovává pracovně podle obsahu. Spisy autorů byly natolik známé, že je nemusí titulovat pokaždé v plné verzi. Například rozsáhlý název Antonínova textu: Rady svatého otce Antonína Velikého o životě v Kristu, vyjmuté z jeho slov, uvedených v životopise svatého Atanáše, a rovněž z jeho dvaceti listů a dvaceti proslovů v úvodním pojednání zkracuje jednoduše na: Výňatky z listů a proslovů. Názvy děl překládáme všude v tomto Zatvornikově volnějším stylu tak, jak je on sám uvádí.

43 Наставления св. отца нашего Антония Великого о жизни во Христе, извлеченные из слова его в жизнеописании св. Афанасия, из его 20 посланий и 20 слов, in Добротолюбие, 1, s. 13–53; srv. ATANÁŠ ALEXANDRIJSKÝ, Vita S. Antonii, in PG 26,837–976; ANTONÍN VELIKÝ, Epistolae viginti, in PG 40,977–1066; Sermones XX ad filios suos monachos, in PG, 40,963–978.

44 Наставления о доброй нравственности и святой жизни, в 170-ти главах, in Добротолюбие, 1, s. 53–80; srv. ANTONÍN VELIKÝ, Παραινέσεις περὶ ἥθοῦς ανθρώπων, καὶ χρηστῆς πολιτείας. Ἐν κεφαλαίοις ρο΄, in Φιλοκαλία, 1782, s. 11–30. Antonínu Velikému byl připisován tento spis mylně, jeho autorem je pravděpodobně mnich Antonín, zvaný Včela (Ἀντώνιος Μέλισσα, 11./12. století); srv. IVÁNKA, E. VON, Κεφαλαια. Eine byzantinische Literaturform und ihre antiken Wurzeln, in Byzantinische Zeitschrift, 47 (1954), s. 285–291.

45 Устав отшельнической жизни, in Добротолюбие, 1, s. 80–101; srv. ANTONÍN VELIKÝ, Regulae et praecepta ad filios suos monachos, in PG 40,1065–1074; Spiritualia documenta regulis adjuncta, in PG 40,1073–1080; Admonitiones, in PG 40,1079–1084.

46 Изречения св. Антония Великого и сказания о нем, in Добротолюбие, 1, s. 101–120; srv. Apophthegmata patrum. De abbate Antonio, in PG 65,75–88; ANTONÍN VELIKÝ, Admonitiones; Sententiarum quarumdam; Interrogationes quaedam, in PG 40,1079–1102; Vitae patrum, in PL 73; JAN KASSIÁN, Collationes, 24,11–12, in PL 49,1299–1300; De institutis coenobiorum, 5,1,4, in PL 49,207–208.

47 Объяснение некоторых изречений св. Антония Великого, сделанное после его смерти одним старцем, in Добротолюбие, 1, s. 139–152; srv. ANTONÍN VELIKÝ, Sententiarum quarumdam, in PG 40,1083–1094.

I. Rady svatého otce Antonína Velikého o životě v Kristu, vyjmuté z jeho slov, uvedených v životopise svatého Atanáše, a rovněž z jeho dvaceti listů a dvaceti proslovů

1.[48] Všichni by se měli starat především o to, aby v práci neochabovali a neumdlévali, když už v ní jednou započali. Aby neříkali: „Už dlouho vedeme asketický boj.“ Lepší je, abychom každý den jakoby začínali znovu a svou horlivost násobili. Celý lidský život je velmi krátký ve srovnání s životem budoucího věku. Všechno, co nám přináleží, je nicota ve srovnání s věčným životem. Takže zatímco se ve světě každá věc prodává za určitou cenu a každý mění rovné za rovné, zaslíbení věčného života se vlastně vykupuje za úplnou maličkost. Je přece psáno: Našich let bývá úhrnem sedmdesát, u toho, kdo je při síle, osmdesát. Většina jich je lopota a trýzeň (Žl 90,10). Takže i kdybychom celých osmdesát, či dokonce sto let setrvali v askezi, pak nebudeme kralovat rovných sto roků namísto těch sta let askeze, nýbrž na věky věků. Kdo se přitom asketicky namáhá na zemi, odměnu nezískává na zemi, ale v nebi. Máme zaslíbení a také odkládáme pomíjivé tělo a náhradou dostáváme nepomíjivé. Proto neochabujme a nedomnívejme se, jak dlouhou dobu že už setrváváme v askezi nebo že jsme snad vykonali něco velikého: Jsem přesvědčen, že utrpení tohoto času se nedají srovnat s budoucí slávou, která se zjeví na nás (Řím 8,18).

2. Když takto budeme vnímat svět, nebudeme se pak domnívat, že jsme se prý zřekli čehosi významného, neboť i celá tato země je ve srovnání s celým nebem nepatrná. Proto i kdybychom nejprve celé zemi vládli a potom se jí zřekli, stejně v tom opět nebude nic rovnocenného ve srovnání s Nebeským královstvím. Podobně jako když někdo vsadí jednu měděnou drachmu a vyzíská jich sto ve zlatě, stejně tak ten, kdo je vládcem celé země a zřekne se jí, vlastně neopouští mnoho, ale dostává stokrát víc. Nelze-li tedy celou zemi srovnávat s nebesy, pak kdo opustí malé políčko, jako by neopustil nic. A to i kdyby přitom opustil dům a plno zlata, stejně se nemá čím chlubit nebo naopak malomyslnět. A na straně druhé je třeba mít na paměti, že když neopustíme majetek kvůli ctnosti, stejně o něj přijdeme ve chvíli smrti. Anebo ho přenecháme těm, kterým jsme ani nechtěli, což se i často stává, jak se zmiňuje také Kazatel (Kaz 4,8). Proč bychom to však neopustili pro ctnost, abychom za to dostali Království nebeské?

3. Z tohoto důvodu by v sobě nikdo z nás neměl nechat bujet přání po zbohatnutí. Vždyť jaká výhoda z toho, co si nakonec stejně s sebou neodneseme? Proč bychom raději neměli získávat to, co si naopak s sebou vzít můžeme, jako například moudrost, spravedlnost, neporušenost, statečnost, rozvážnost, lásku, zalíbení v chudobě, víru v Krista, mírnost či pohostinnost? Když tyto ctnosti získáme, najdeme je, jak nás předcházejí tam, kde je pro nás připravováno útočiště v zemi mírných.

4. Takovými myšlenkami by se měl každý utvrzovat a nepropadat malomyslnosti. A nejlépe, uvědomuje-li si přitom, že je služebník Páně a že je povinen pracovat pro svého Vládce. Služebník se také neodváží říci: „Protože jsem pracoval včera, dnes budu odpočívat.“ Ale bez ohledu na uplynulou dobu práce nepřestává pracovat další dny, ale každý den, jak stojí v evangeliu, nese trpělivě askezi. Tím projevuje onu horlivost, jíž se chce zalíbit svému pánovi, aby neupadl do bídy. Proto také my každý den setrvávejme trpělivě v asketickém boji. Vězme, že strávíme-li jen jeden den v nedbalosti, Pán nám to neodpustí kvůli práci vykonané v předchozí době, ale kvůli naší lenosti se na nás rozhněvá. Už Ezechiel píše: Jestliže spravedlivý opustí svou spravedlnost a páchá nepravost a zemře, zemře pro nepravost, které se dopustil (Ez 18,26). Stejně tak Jidáš v jediné noci zmařil celou svou dosud vykonanou práci.

5. Chopme se tedy úkolů v askezi a neklesejme na mysli. Neboť právě v tomto nám pomáhá Pán, jak je psáno: Každému, kdo si volí dobro, Bůh pomáhá, aby ho dosáhl (srv. Řím 8,28). Kvůli tomu však, abychom neklesali na duchu, je dobré chovat v mysli také další apoštolova slova: Den co den umírám (1Kor 15,31). Začneme-li totiž žít, jako bychom každý den umírali, nebudeme hřešit. Tento výrok znamená, že si máme každý den, když se probouzíme, pomyslet, že večera už nedožijeme. A když opět uléháme k spánku, říkejme si, že se už neprobudíme. Vždyť hranice našeho života nám podle přirozenosti známa není. Není známo ani to, jakou lhůtu každému Boží prozřetelnost udělila. Uvykněme tedy takovému stavu ducha. Žijme tak každý den a nebudeme hřešit ani podléhat žádostivosti vůči čemukoli, ani se nebudeme na nikoho hněvat, ani shromažďovat poklady na zemi. Tím totiž, že budeme žít každý den v očekávání smrti, budeme nezištní a schopni všem cokoli odpouštět. Nenecháme v sobě ani na okamžik prodlévat žádost po ženách ani jakýkoli jiný nečistý požitek, ale pohotově se od nich odvrátíme jako od čehosi letmého a vedlejšího, neboť budeme stále setrvávat v předsmrtném boji a prozíravě očekávat soudný den. Silná bázeň a snaha vyvarovat se muk totiž ničí příjemnost požitkářství. Obnovuje duši, která se kloní k pádu.

6. Tedy pokud jsme započali dílo spásy a už jsme se vydali na cestu ctnosti, snažme se k cíli běžet co nejrychleji, abychom jej dosáhli co nejdříve (srv. Flp 3,14). A nikdo ať se neobrací zpět jako Lotova žena. Obzvláště z toho důvodu Pán řekl: Žádný, kdo položil ruku na pluh a ohlíží se za sebe, není způsobilý pro Boží království (Lk 9,62). Obracet se nazpět neznamená nic jiného než litovat toho, že opouštím svět, a znovu začínat smýšlet světsky.

7. Neděste se, když slyšíte o ctnostech, a nedivte se tomu. Nejsou totiž daleko od nás ani mimo nás, ale všechny jsou v nás. (Jejich růst) je příjemný, stačí jen chtít. Heléni se vydávají do cizích zemí a přeplouvají moře, aby zkoumali vědy. Nám toho pro Království nebeské není třeba. Pro dosažení ctností nemusíme přeplouvat moře. Pán to předem vyloučil, když řekl: Boží království je ve vás (srv. Lk 17,21). K dosažení ctnosti je zapotřebí jen toho, abychom po ní zatoužili. Je už totiž v nás a utváří nás. Neboť nakolik se duše nachází v přirozeném stavu, natolik v ní působí ctnost. A duše se nachází ve svém přirozeném stavu, zůstává-li taková, jaká byla stvořena. Přičemž stvořena je jako vysoce dobrá a nevinná. Proto také Jozue, syn Núnův dává přikázání a říká lidu: Přikloňte své srdce k Hospodinu, Bohu Izraele (Joz 24,23). A Jan zase říká: Vyrovnejte mu stezky (Mt 3,3). Avšak duše je spravedlivá, je-li její rozumnost[49] ve svém přirozeném stavu. Když se ale odklání jinam a stav žádaný přirozeností tak kazí, vzniká to, co se nazývá „zlo v duši“. Takže uskutečňovat ctnosti obtížné není.[50] Setrváváme-li totiž ve stavu, v němž jsme byli stvořeni, nacházíme se ve ctnostném stavu. Smýšlíme-li však ve zlém, pak nás oprávněně nazývají zlými. Kdybychom měli dobývat ctnosti zvenčí, bylo by to přirozeně obtížné. Jestli v nás ctnost už ale prodlévá, pak jen stačí, budeme-li ji v sobě opatrovat. Chránit ji před zlými myšlenkami[51] a uchovávat svou duši v oddanosti a lásce k Pánu jako od něj přijatou záruku (budoucí blaženosti). To proto, aby ji přijal jako vlastní stvoření, neboť uvidí, že zůstala taková, jakou ji stvořil.

8. Bojujme se sebou, aby nás netýral sžírající hněv a nedrtila žádostivost. Je přece psáno: Když se totiž člověk rozzlobí, nedělá, co je před Bohem spravedlivé (Jak 1,20). A také: Žádostivost pak počne a porodí hřích, a když je hřích spáchán, porodí smrt (Jak 1,15). Když povedeme takový život, budeme sílit ve střízlivosti, a jak je psáno: Zachovej v plné bdělosti své srdce (Př 4,23). Stojí proti nám totiž strašliví a nejzáludnější nepřátelé: zlí démoni.

9. A právě s nimi bojujeme, jak říká svatý Pavel: Vedeme přece zápas ne proti nějaké obyčejné lidské moci, ale proti knížatům a mocnostem, proti těm, kteří mají svou říši tmy v tomto světě, proti zlým duchům v ovzduší (Ef 6,12). Je jich ohromná tlupa, co kolem nás ve vzduchu krouží. Nejsou od nás daleko. Jsou mezi nimi též značné rozdíly. Ale o jejich povaze a rozdílech by toho bylo na dlouhé povídání. Přitom by o nich měli mluvit spíše ti, kdo jsou výše než my. Nyní je pro nás tudíž prvořadé a neodkladně nutné jen poznat nástrahy, které proti nám strojí.

10. Takže za prvé víme, že démoni nebyli stvořeni ve stavu, pro který jsou nazýváni „démony“. Bůh totiž nestvořil nic zlého. Také oni byli stvořeni jako dobří. Když ale odpadli od nebeské moudrosti a začali se točit jen kolem země, Helény oklamali skrze přeludy a nám, křesťanům, pak nevýslovně závidějí. Dělají vše proto, aby jen zabránili našemu vzestupu na nebesa. Usilují o to, abychom se nedostali tam, odkud oni byli svrženi. Proto je zapotřebí usilovně se modlit a podstupovat tvrdý asketický boj, abychom byli schopni, poté co jsme obdrželi od Ducha dar rozlišování duchů (srv. 1Kor 12,10), ohledně démonů poznat, kteří z nich jsou méně zlí a kteří více, na jakou věc se který z nich zaměřuje a jak každého z nich odhalovat a vyhánět. Mají totiž k dispozici bezpočtu nástrah a vynalézavou obratnost v pomlouvání. Svatý apoštol a jeho následovníci to věděli, když říkali: Příliš dobře jsou nám známé jeho záměry (2Kor 2,11). V čem jsme byli od nich pokoušeni, před tím jsme povinni jeden druhého varovat. Vždyť sám jsem částečně zakusil jejich nástrahy. Proto vám o tom jako svým dětem v dobrém povídám.

11. Jakmile démoni uvidí křesťana, a tím spíše mnicha, který setrvává v práci a duchovně roste, okamžitě ho začnou pokoušet. Začnou mu do cesty klást pokušitelské nástrahy. Těmito pokušeními jsou zlé myšlenky.[52] My se ale těchto jejich našeptávání nemusíme obávat. Modlitbami, půstem a vírou v Pána totiž nepřátele ihned zaženeme. Avšak i když jsou přemoženi, pokoj nedají a znovu a zas se okamžitě záludně a vychytrale přibližují. Nedokáží-li oklamat srdce zjevně nečistými tužbami, útočí způsoby jinými. Konkrétně líčí nástrahy ve vidění všelijakých přeludů, aby nás vylekali. Za tím účelem mění podoby. Berou na sebe podoby žen, zvířat, plazů, obrů či zástupů vojsk. Ale ani takových vidění se není třeba obávat. Ihned totiž mizí, obrníme-li se vírou a znamením kříže. Jsou však mimořádně drzí a nepopsatelně nestoudní. Proto když bývají i v tomto přemoženi, začnou útočit úplně jinak. Berou na sebe podobu jasnovidců a předpovídají, co se stane za několik dní. Také se předvádějí jako vznešené bytosti. Když totiž člověka nedokázali oklamat útočnými myšlenkami, chtějí toho dosáhnout alespoň takovýmito přízraky. Neposlouchejme tedy démony vůbec, protože jsou nám cizí. Nenaslouchejme jim, i kdyby nás podněcovali k modlitbě, i kdyby nám básnili o půstu. Budeme-li pozorně sledovat cíl naší askeze, nemohou nás oklamat ti, co vše konají ve zlobě. Bát se jich nemusíme, ani kdyby na nás jakkoli tvrdě útočili, i kdyby nám vyhrožovali smrtí. Jsou totiž bezmocní. Nic víc než vyhrožovat nemohou.

12. Je prostě zapotřebí dbát více o duši než o tělo. Tělu ustupovat jen kvůli nutnosti, a to na krátkou dobu, celý další čas věnovat jedině duši. Hledat, co je pro ni prospěšné, aby se nenechávala unášet tělesnými rozkošemi, ale spíše si tělo podmaňovala. A právě to vystihují Spasitelova slova: Nedělejte si starosti o svůj život, co budete jíst, ani o své tělo, do čeho se budete oblékat (Mt 6,25). A neshánějte se po tom, co budete jíst a pít, a neznepokojujte se tím. Po tom všem se shánějí ve světě pohané; váš Otec přece ví, že to potřebujete. Hledejte spíš jeho Království, a to ostatní vám bude přidáno (Lk 12,29–31).

13. Věř v Pána a miluj ho. Střez se nečistých myšlenek a tělesné žádostivosti, jak stojí v knize Přísloví: Nenechávej se klamat přesycováním útrob (Př 24,15).[53] Vyhýbej se pozemské slávě. Neustále se modli. Před spánkem i po něm pěj žalmy. Zkoumej přikázání, která ti ukládá Písmo. Chovej v paměti skutky svatých, aby vzpomínka na přikázání pobízela tvou duši k horlivosti v jejich napodobování. Zejména se pak snaž plnit apoštolovu radu: Slunce ať nezapadá nad vaším hněvem (Ef 4,26). Chápej to univerzálně ve vztahu ke všem přikázáním. Tedy aby slunce nezacházelo nejen nad hněvem, ale ani nad dalšími našimi hříchy. Je totiž správné a nezbytné, aby nás neodsuzovalo ani slunce za denní prohřešek, ani měsíc za noční hřích, či dokonce jen za špatné myšlenky.[54]

14. Abychom se od toho uchránili, je dobré vyslechnout a zachovávat slovo apoštola: Sami sebe zkoumejte (2Kor 13,5). Proto každý den jasně zkoumejme svoje denní i noční jednání. A zhřešil-li člověk, nechť hřešit přestane; nezhřešil-li, ať se tím nechlubí, ale setrvává v dobru a nepropadá nedbalosti. Ať neodsuzuje bližního a nedomnívá se, že je spravedlivý, dokud nepřijde Pán (srv. 1Kor 4,5), jenž zkoumá i to, co je skryté. Vždyť často i nám samým bývá zahalené, co vlastně konáme. Ale i když my to nevíme, Pán přesto vidí vše. Proto je také soud přenechán jemu. My k sobě jen buďme vzájemně soucitní, a tak jeden druhého břemena nesme (srv. Gal 6,2). Snažme se vzájemně podporovat, a i když na vše nemůžeme stačit, vynasnažme se to plnit.

15. K tomu, abychom se izolovali od hříchu, dodržujme ještě následující. Nechť si každý z vás všímá svých skutků a duševních pohnutek a zapisuje si je, jako by je chtěl druhému sdělit. A věřte, že když se bude stydět za to, co vyšlo najevo, nezvratně přestane hřešit nebo se byť i jen v myšlenkách zabývat něčím špatným. Vždyť kdo si přeje, aby ho viděli, když hřeší?! Anebo když někdo zhřeší, neuchýlí se raději ke lži, jen aby hřích utajil?! Budeme-li se takto vzájemně zkoumat, nebudeme v područí smilstva. Budeme-li si svá pokušení v myšlenkách zapisovat s úmyslem navzájem si je sdělovat, snáze se těchto nečistých myšlenek uchráníme, protože se budeme obávat, aby nevešly ve známost. Zapisování nechť nám tedy nahrazuje zrak našich spolubojovníků (v askezi). To proto, abychom při zapisování cítili stejný stud, jaký cítíme, když se na nás dívají; a v mysli se už jakoukoli špatností nezaobírali. Budeme-li se takto utvářet, dosáhneme stavu, v němž si podmaníme tělo. Tak se zalíbíme Pánu a pošlapeme nepřítelovy nástrahy.[55]

16. Domnívám se, že milost Božího Ducha naplní spíše ty, kdo do asketického úsilí vstupují celým srdcem; kdo se rozhodli od samého začátku v něm pevně stát a za nic neustoupit nepříteli z pozice, a to v žádném způsobu boje až do chvíle, dokud nebude nepřítel poražen. Duch Svatý povolává askety následujícím způsobem. Nejprve jim vše činí pohodlné. Chce jim tak zpříjemnit vstup do askeze pokání. Postupně jim ale svoje cesty odhaluje v plné pravdě, tedy s celou namáhavostí. Ve všem jim pomáhá. To on do nich vštěpuje, jaké že namáhavé pokání mají snášet. Ustanovuje jim meze a způsob (jednání) jak ve vztahu k tělu, tak ve vztahu k duši. A to až do chvíle, dokud je nepřivede k co nejdokonalejší soustředěnosti na Boha, jejich Stvořitele. Kvůli tomu je neustále podněcuje k tomu, aby se namáhali tělem i duší, aby se obojí stejným způsobem posvěcovalo, a tak aby byli postupně uznáváni za hodné přijmout dědictví věčného života. Tělo je třeba namáhat vytrvalým půstem, prací a častým bděním. Duši pak duchovními cvičeními a pečlivostí ve všech službách a poslušenstvích, které se dějí skrze tělo. Při každém tělesně konaném skutku, přejeme-li si tedy, aby byl plodný, je třeba snažit se o to, aby nic nebylo činěno nedbale, ale vše abychom konali s pečlivostí a v Boží bázni (1. list).

17. Když Boží Duch vede do asketického boje kajícníka, jehož povolal k pokání, podává mu také svoje útěchy. Učí jej, jak se nevracet k hříchu zpět a jak nepřilnout k žádné z věcí tohoto světa. Kvůli tomu mu otevírá oči duše a dává spatřit krásu čistoty, jíž dosahujeme námahami pokání. Skrze to pak v duši začíná planout horlivá snaha dokonaleji se očistit společně s tělem tak, aby obojí splynulo v jedné čistotě. Cílem poučujícího vedení Ducha Svatého totiž je, aby tělo a duši dokonale očistil a uvedl je do prapůvodního stavu, v němž byly před pádem. K tomu je ale nezbytné, aby v nich vyhubil vše, co k nim přimíchala ďáblova zlost. Nic nepřátelského v nich nesmí zůstat. A pak se tělo začne ve všem podřizovat pokynům mysli.[56] Ta mu bude určovat míru jídla, pití a spánku. Mysl bude kontrolovat veškeré konání těla. Neustále se bude učit u Ducha Svatého podle příkladu apoštola Pavla: Držím svoje tělo v tuhé kázni a podrobuji si ho (1Kor 9,27) (1. list).

18. Každý ví, že v těle probíhají tělesná hnutí trojího druhu. První hnutí je přirozené, tělu vrozené. Nijak nevede ke hříchu a nezatěžuje svědomí. Nedělá nic bez souhlasu duše. Jen dává pocítit, že v těle existuje. Druhé hnutí má původ v příliš bohatém zásobování těla stravou a nápoji. Na základě toho se pak v těle probouzí žár krve a ten pozvedá bouři proti duši. Nabádá ji k nečisté žádostivosti. Proto také apoštol říká: Neopíjejte se vínem, vede to jen k výstřednostem (Ef 5,18). A stejně tak Pán radí svým učedníkům v evangeliu: Dejte si pozor, aby vaše srdce nebyla zatížena nestřídmostí, opilstvím (Lk 21,34). Avšak ti, kdo zaplanuli mnišskou horlivostí dosáhnout svatosti a čistoty v plné míře, by obzvláště měli zachovávat apoštolova slova: Držím svoje tělo v tuhé kázni a podrobuji si ho (1Kor 9,27). Třetí hnutí pochází od zlých duchů. Tímto způsobem pokoušejí ze závisti a snaží se oslabit ty, kdo hledají čistotu (mnichy obzvláště).[57] Nebo odrazují z vytyčené cesty ty, kdo chtějí vstoupit do brány čistoty (tj. ty, kdo se teprve do stavu mnišského chystají vstoupit).

19. Ale obrní-li se člověk trpělivostí a nezvratnou věrností přikázáním, která jsou od Boha, Duch Svatý poučí jeho mysl, jak má od takových tíhnutí tělo a duši očistit. Jakmile však ve své věrnosti a důslednosti v plnění přikázání jen trošku poleví, zlí duchové jej ihned obklopí, přisají se k celé tělesné soustavě a začnou v tom člověku podněcovat tělesná hnutí až do chvíle, dokud duši zcela neutrýzní, takže ta nebude vědět, kam by se uchýlila. Ve svém zoufalství nebude vědět, kde by mohla hledat pomoc. A teprve poté co vystřízliví a opět se postaví na stranu přikázání a vezme na sebe jejich jho (anebo si uvědomí sílu závazku), odevzdá se Božímu Duchu, a tak se v ní znovu rozhostí spásonosné naladění. Pak si uvědomí, že klid může najít jedině v Bohu a že jedině takovým způsobem může nacházet pokoj (1. list).

20. Je nezbytné snášet námahy pokání v souladu a rovnoměrně duševně i tělesně, a tak usilovat o dokonalou čistotu. A když se mysl stane hodnou získat tak silnou milost, že dokáže bez sebelítosti a bolestínství vstoupit do boje s vášněmi, získá zároveň vnuknutí, rady a posilování Ducha. S jejich pomocí pak začne úspěšně od duše odtínat všechny nečisté přísavky, které mají svůj původ v žádostivosti srdce. A tento Duch se spojí s myslí (čili s lidským duchem) díky její odhodlanosti přísně daná přikázání plnit. Nasměrovává ji k tomu, aby z duše vyhnala všechny vášně, protože se k ní přimísily z popudu těla. A stejně tak, aby očistila své vlastní, které obsahuje mysl sama, nezávisle na těle. Mysl tělo učí, aby se udržovalo v pořádku – a to celé, od hlavy až k patě. Oči mají hledět čistě. Uši mají naslouchat v pokoji (a pokojné věci). Neměly by nacházet radost v pomluvách, narážkách a urážkách. Jazyk by měl hovořit jen přívětivě a každé slovo zvažovat. Neměl by dopouštět, aby se do mluvy vloudilo cokoli nečistého nebo vášnivého. Ruce by se měly pohybovat v prvé řadě při modlitbách, skutcích milosrdenství a projevech štědrosti. Útroby by měly být ohledně stravy a pití drženy v patřičných mezích, jen nakolik je nutné pro zachování těla. Neměla by tu být povolena žádostivost a požitkářství. Útroby je třeba držet v přesně vymezené míře. Nohy by měly našlapovat rozvážně a chodit podle Boží vůle. Měly by vždy směřovat za konáním dobrých skutků. Takto si celé tělo uvyká jedině na dobro a mění se tím, že se podřizuje vládě Ducha Svatého, takže nakonec do určité míry získá vlastnosti duchovního těla, jaké má dostat ve vzkříšení spravedlivých.

21. Jak bylo řečeno, duše má své vlastní vášně. Jimi jsou pýcha, nenávist, závist, hněv, unylost[58] a mnohé další. Když se duše celou svou silou odevzdává Bohu, nejštědřejší Bůh[59] jí dává ducha upřímného pokání. Od všech zmíněných vášní ji očišťuje. Učí ji, jak jim vzdorovat. Dává jí sílu je překonávat a nepřátele přemáhat, protože ti ji neustále kladou překážky do cesty. Chtějí ji tak skrze pokušení znovu polapit, aby ji mohli ovládnout. Bude-li ale duše stát pevně ve svém obrácení a v dobrém naslouchání Duchu Svatému, který ji naučí pokání, milosrdný Stvořitel se nad ní slituje kvůli jejím námahám konaným navzdory všem tísním a nouzi: Pán ví o dlouhých půstech, častých bděních, ví o tom, že se duše poučuje Božím slovem a setrvává v neustálé modlitbě. Ví, že se zřekla všech pozemských radovánek a všem z čistého srdce slouží. Ví o její pokoře a chudobě ducha. Takže jestliže v tom všem duše neochvějně vytrvá, nekonečně Láskyplný na ni shlédne milosrdným okem a zbaví ji všech pokušení. Svou milostí ji vyrve z rukou nepřátel (1. list).

22. Bůh Otec díky své dobrotě neušetřil svého jednorozeného Syna (srv. Řím 8,32), ale vydal jej (na smrt), aby nás vysvobodil z našich hříchů a lží. A Syn Boží tím, že nás smířil se sebou, vyléčil nás z našich duševních nemocí a umožnil nám zachránit se před našimi hříchy, vedoucími do záhuby. Ve jménu našeho Pána Ježíše Krista vás prosím, abyste poznali a v myslích nepřetržitě zachovávali vědomí tohoto velikého Božího uspořádání: tedy to, že Bůh – Slovo se nám a pro nás ve všem kromě hříchu připodobnil. Patří se proto, aby se nad tím ti, kdo jsou schopni to pochopit a uvědomit si to, zamysleli a nadchli se tím, aby se tím mocí Pánova příchodu k nám stali svobodnými (od hříchů). Ti, kdo toto uspořádání jaksepatří využívají, jsou jeho služebníci. Ovšem tato hodnost ještě nepředstavuje dokonalost. Dokonalost uvádí do synovství a je posvěcením, které přichází ve svůj čas. Když náš Pán Ježíš Kristus viděl, že jeho učedníci už dospěli k synovství a pochopili ho, protože je tomu naučil Duch Svatý, řekl jim: Už vás nenazývám služebníky. Nazval jsem vás přáteli a bratry, protože vám jsem oznámil všechno, co jsem slyšel od svého Otce (Jan 15,15). A ti, kteří poznali, co se s nimi v Ježíši Kristu stalo, pozvedli hlasy ke zvolání: Nedostali jste přece ducha otroctví, že byste museli zase znova žít ve strachu. Dostali jste však ducha těch, kdo byli přijati za vlastní, a proto můžeme volat: Abba, Otče! (Řím 8,15). Kdo však neprojeví úplnou a usilovnou odhodlanost se z hříchu pozvednout, nechť ví, že pro něj bude příchod Pána Vykupitele znamenat odsouzení. Proto také Simeon hned na počátku zvolal: On je ustanoven k pádu a k povstání mnohých v Izraeli a jako znamení, kterému se bude odporovat (Lk 2,34). A poté ještě apoštolové hlásali: Pro jedny vůně smrtonosná, vedoucí ke smrti, pro druhé zase vůně životodárná, vedoucí k životu (2Kor 2,16) (2. list).

23. Jistě asi víte, že nepřátelé pravdy se snaží pravdu ničit nepřetržitě. Bůh ale v každé době své stvoření navštěvoval. Už od samého počátku stvoření světa. Ty, kdo přistupovali ke svému Stvořiteli z celého svého srdce, učil, jak ho mají uctívat. Avšak když poté dobré duševní snahy (buď kvůli tělesné vášnivosti, nebo zlobě proti nám brojících nepřátel) ztratily sílu, lidé už nebyli schopni ani pochopit, co jim je podle přirozenosti a určení vlastní. Tím pádem se už nedokázali zbavit hříchů, aby se vrátili do původního stavu. A tehdy jim Bůh prokázal milosrdenství a naučil je pravému uctívání Boha skrze psaný zákon. Když ale nepomohlo ani to a Bůh viděl, že rána se rozšiřuje a vyžaduje rázné vyléčení, rozhodl se poslat svého jednorozeného Syna. A ten je také náš jediný Lékař (3. list).

24. Přemáhá mě láska k Ježíši Kristu. Když hledím na naši dobu, prožívám tu radost, jindy nářky a pláč. Velmi mnozí z našeho pokolení oblékli roucho zbožnosti (mnišství). Ale jen někteří z nich se stali mnichy z celého srdce a byli uznáni za hodné obdržet záchranu, přinesenou příchodem Pána Ježíše. A to jsou ti, z nichž mám radost. Jiní však opovrhli silou svého slibu a konají podle vůle těla a tíhnutí svého srdce. Kvůli tomu je bude Pánův příchod usvědčovat. A to jsou ti, kvůli nimž běduji. A nakonec ještě jiní, když uvažovali nad délkou asketického úsilí, upadli na duchu. Shodili ze sebe oděv zbožnosti a jakoby oněměli. A to jsou ti, pro něž pláču. Pro ně se příchod Pána našeho Ježíše Krista stává jejich odsouzením (3. list).

25. Všemi silami se za vás modlím k Bohu, aby do vašich srdcí nechal vtrhnout oheň, který náš Pán Ježíš Kristus přišel vrhnout na zem (srv. Lk 12,49), a díky tomu abyste obdrželi právo ovládat své úmysly a pocity a dokázali rozlišovat dobro a zlo (3. list).

26. Ve chvíli, kdy vítr vane přímo, může se každý mořeplavec chlubit a smýšlet o sobě zvysoka. Až teprve při náhlé změně větru se projeví umění zkušených kormidelníků (3. list).

27. Kdo se bojí Pána a respektuje jeho přikázání, to je Boží služebník. Tato podřízenost, v níž se nacházíme také my, však není otroctvím, ale spravedlivostí vedoucí k synovství. Náš Pán vyvolil apoštoly a těm svěřil ohlašování evangelia. Přikázání, která jim byla dána, nastolila pro nás skvělou podřízenost, abychom s jejich pomocí ovládali všechny vášně a dokonali nádhernou službu ctnosti. Když ale k milosti přistoupíme blíže, náš Pán Ježíš Kristus řekne také nám, co řekl svým apoštolům: Už vás nenazývám služebníky. Nazval jsem vás přáteli a bratry, protože vám jsem oznámil všechno, co jsem slyšel od svého Otce (Jan 15,15). Kdo se přiblížili milosti, zkušeně rozpoznávají hnutí Ducha Svatého a chápou svoje duchovní uspořádání. A když je pochopí a porozumí mu, řeknou: Nedostali jste přece ducha otroctví, že byste museli zase znova žít ve strachu. Dostali jste však ducha těch, kdo byli přijati za vlastní, a proto můžeme volat: Abba, Otče! (Řím 8,15) (4. list).

28. Bůh vede všechny působením své milosti. Proto ani vy nebuďte leniví a neumdlévejte, ale volejte k Bohu dnem i nocí, abyste si vyprosili dobrotu Boha Otce, který vám shůry sešle pomoc k poznání toho, jak se máte chovat. Nedopřávejte spánek svým očím, dřímotu svým víčkům (Žl 132,4), ale horlivě se snažte sami sebe obětovat Bohu jako oběť čistou, abyste jej uviděli. Neboť jak praví apoštol, bez čistoty nemůže Boha nikdo uzřít (srv. Žid 12,14) (5. list).

29. Když všichni svatí vidí, že jsme leniví a nedbalí, jsou smutní, pláčou a bědují. Když ale vidí, že se začínáme napravovat a rosteme v dokonalosti, radují se. A v radosti a veselí neustále zaplavují našeho Stvořitele modlitbami za nás. A Pán má pak radost z našich dobrých skutků, stejně jako ze svědectví a modliteb svatých. A pak nás štědře obdarovává nespočetnými dary (5. list).

30. Kdo nepojme z celého srdce nenávist k tomu, co je typické pro hmotnou a pozemskou smyslnost (tělesnost),[60] ke všem jejím hnutím a projevům, kdo nepozvedne svou mysl vzhůru k Otci všech, nemůže dosáhnout spásy. Kdo tak ale učiní, nad jeho námahami se milosrdně náš Pán slituje a daruje mu neviditelný a nehmotný oheň, který všechny vášně v něm spálí a zcela očistí jeho mysl. Tehdy v něm zavládne Duch našeho Pána Ježíše Krista a bude s ním setrvávat. Bude jej učit, jak ctít Otce, jediného hodného uctívání. Dokud se ale kocháme z rozkoší naší hmotné tělesnosti, do té doby jsme nepřátelé Boha, jeho andělů i všech svatých. Proto vás ve jménu Pána našeho Ježíše Krista snažně prosím, abyste nebyli nedbalí ve vztahu ke svým životům a své spáse. Nedovolte tomuto prchavému času, aby vám ukradl věčnost, která je bez konce! Nedovolte tomuto smyslnému tělu, aby vás zbavilo nedozírného a nevýslovného Království světel! Vpravdě se zarmucuje má duše a můj duch trne nad tím, že i když je nám dána svoboda, abychom si zvolili a konali skutky svatých, necháváme se opájet vášněmi. Podobně jako opilci zpití vínem se nechceme myslí pozvednout vzhůru a hledat vyšší slávu. Nechceme napodobovat skutky svatých ani následovat jejich stopy, přestože staneme-li se dědici jejich díla, společně s nimi dostaneme také věčné dědictví (5. list).

31. Byli jste poctěni velikým dobrem, když jste dostali milost, která ve vás je. Musíte však usilovně postupovat ve jménu toho, který vás navštívil, vycházející z výsosti (srv. Lk 1,78). Snažte se s ním spolupracovat svatou obětí a bezúhonností. Víme, jak naše přirozenost padla ze své výše do hloubi ponížení a ubohosti. Jak ji milosrdný Bůh navštěvoval svými zákony skrze ruce Mojžíše a dalších proroků. Ale nakonec nás navštívil skrze svého jednorozeného Syna a ten je nejvyšší představený našich velekněží. Je náš pravý Lékař. Je jediný silný, jenž dokáže zhojit naše nemoci. Kvůli tomu se dokonce oděl do našeho těla a za nás a naše hříchy podstoupil smrt. A jeho smrtí jsme spaseni. Pronikejte a bedlivě zkoumejte ustanovení našeho Stvořitele a jeho navštěvování nás, co se týče vnějšího i vnitřního člověka. To proto, že jsme se navzdory tomu, že jsme rozumní, stali nerozumnými, a to souhlasem s vůlí nepřítele, ničemy a otce lži (6. list).

32. Kolik je myriád zlých běsů a jak nespočetné jsou způsoby jejich nástrah! Vždyť běsové nás nenechávají na pokoji ani poté, co zaznamenali, že jsme dospěli k poznání vlastních vášní a vlastního zahanbení, ani když vidí, že se už snažíme zlým skutkům, k nimž nás navádějí, vyhýbat a sluch už nevystavujeme zlým radám, které nám našeptávají. Běsové se naopak pustili do díla s ještě větší vervou, přímo se zoufalstvím, neboť pochopili, že jejich osud je již definitivně zpečetěn. Dobře vědí, že jejich dědictvím je peklo kvůli jejich nezkrotné zlobě a odpadnutí od Boha. Nechť tedy Pán otevře zraky vašich srdcí, abyste uviděli, jak nespočetné jsou nástrahy démonů a jak mnoho zla nám každý den způsobují. A nechť vám daruje ostražité srdce a ducha rozlišování, abyste mohli sebe sama Bohu přinést jako čistou a neposkvrněnou oběť. Vystříhat se v každé chvíli závisti démonů a jejich zlého našeptávání, jejich skrytých nástrah a utajované zloby, jejich podvodné lži a rouhačských myšlenek, jejich jemného našeptávání, které člověku denně vkládají do srdce, hněvu a pomluv. Chtějí, abyste obhajovali jen sebe sama a jiné odsuzovali. Chtějí, abychom se vzájemně hašteřili anebo mluvili sladkými ústy, avšak v srdcích skrývali žluč, abychom odsuzovali zevnějšek bližního, ale sami v nitru skrývali sveřepého dravce, abychom se mezi sebou hádali a dělali si navzájem naschvály s přáním projevit svou vůli a ukázat, že jsme lepší. Každý člověk, který nachází rozkoš v hříšných myšlenkách, svévolně upadá, protože se těší z toho, co do něj vkládají nepřátelé, a když hodlá sebe obhájit, pak jen navenek konanými skutky, ale jeho nitro zůstává příbytkem zlého ducha, který jej učí veškerému zlu. Tělo takového člověka pak zaplavují ostudné hanebnosti, neboť kdo je takový, toho ovládají démonské vášně a on je ze sebe už ani nevyhání. Démoni nemají viditelná těla. My jim ale tělo propůjčujeme, když od nich naše duše přijímají temná ponoukání.[61] Když totiž od nich přijmeme zlou myšlenku (impuls),[62] přijímáme samotné démony a ve svém těle je zviditelňujeme (6. list).

33. Přirozenost rozumová[63] a nesmrtelná je v našem pomíjivém těle skrytá kvůli tomu, aby v něm a skrze ně projevovala své působení. Když tedy z tohoto těla učiníte obětní oltář, přinášejte na něj všechna svá pokušení (zlé myšlenky a zlé rady), která na vás dopadají, vystavujte vše před tváří Páně, povznášejte se k němu srdcem i myslí a proste ho, ať vám shůry sešle svůj nehmotný (nestvořený) oheň, který by spálil vše, co se nachází na tomto oltáři, a očistil to. Tak se vaši nepřátelé, Baalovi kněží, vylekají a zhynou vaší rukou stejně jako rukou proroka Eliáše (srv. 1Král 18,25n). Pak uvidíte člověka, jak vystupuje z božských vod, a ten učiní, že se na vás vylije duchovní déšť, tedy závlaha Ducha Utěšitele (6. list).

34. Ďábel byl ze své nebeské hodnosti svržen kvůli pýše. Neustále se intenzivně snaží zavléci do pádu také všechny ostatní, kdo si z celého srdce přejí přiblížit se Pánu. Chce toho dosáhnout stejným způsobem, jakým sám padl, tj. pýchou a láskou k pomíjivé slávě. Tímto proti nám démoni bojují, takto a mnoha jinými způsoby se nás snaží vzdálit Bohu. Navíc vědí, že kdo miluje svého bratra, miluje také Boha. Proto do našich srdcí vkládají vzájemnou nenávist až do takové míry, že člověk nakonec nemůže na svého bratra ani pohledět nebo s ním byť i jen slovo ztratit. Mnozí opravdu velcí lidé podstoupili ve ctnosti velké námahy, ale z vlastní pošetilosti se zničili. Není se čemu divit. A totéž postihne také vás, ochladnete-li v činnosti a budete-li se domnívat, že už disponujete ctnostmi. Protože právě to je důkaz toho, že jste spadli do té ďábelské nemoci (domýšlivost). Jejím symptomem je domněnka, že člověk je blízko Bohu a že přebývá ve světle, ačkoli ve skutečnosti bloudí ve tmě. Co motivovalo našeho Pána Ježíše Krista, aby složil svůj svrchní šat, opásal svá bedra lněným plátnem, nalil vodu do umyvadla (srv. Jan 13,4n) a umyl nohy těm, kdo jsou níž než on? Co to může znamenat jiného, než že nás chce naučit pokoře?! Ano, vyjádřil ji pro nás tím, co tehdy učinil. Dal nám tím příklad. A stejně tak všichni, kdo chtějí dosáhnout první, a tedy nejvyšší hodnosti, jí nemohou dosáhnout jinak než pokorou. To proto, že na počátku byla příčinou svržení z nebe pýcha. Nedospěje-li proto člověk do extrémní pokory, k pokoře z celého srdce a celé mysli, celého ducha, celé duše a těla, do Božího království nevstoupí (6. list).

35. Přejeme-li se upřímně přiblížit k našemu Stvořiteli, je nezbytné, abychom se v askezi namáhali směrem k vysvobození našich duší z moci vášní. Takový je duchovní zákon. Vždyť právě z našich zlých skutků, pramenících z požitkářství ve vášních a uváděných do pohybu množstvím ďábelských pokušení, zeslábla naše poznávací[64] síla. Zemřela v nás dobrá hnutí našich duší. Už nejsme schopni rozpoznávat krásu (a požadavky) naší duchovní přirozenosti kvůli vášním, do nichž upadáme. A zachránit se před tím nijak nemůžeme. Zachránit nás může jedině náš Pán Ježíš Kristus, jak stojí u apoštola Pavla, který říká, že jako totiž pro spojení s Adamem všichni propadli smrti, tak zase pro svoje spojení s Kristem všichni budou povoláni k životu (1Kor 15,22). Náš Pán Ježíš Kristus je život všech rozumných tvorů, stvořených podle jeho obrazu a k jeho podobě (7. list).

36. Nosíme jména podle svatých a jsme oděni do jejich šatu, jímž se chvástáme před nevěřícími. Ale napodobovat je také skutkově, na to nám už síly nestačí. Obávám se, aby se na nás nevztahovalo, co říká apoštol: Budou sice navenek ukazovat zbožnost, ale ve skutečnosti ji mít nebudou (2Tim 3,5). Nechť vám dá Pán pochopit, co je to vlastně za život, který jste přijali, abyste působili v jeho Duchu, abyste se stali hodnými získat neviditelné dědictví a snažili se ze všech sil, které jen máme, své skutky realizovat v souladu s vůlí Páně. To musíme! Je to totiž vlastní naší přirozenosti. Mimoto se od naší ctnostnosti už nic většího žádat nedá. Kdo slouží Bohu a z celého srdce jej hledá, působí v souladu s vlastní přirozeností. Avšak kdo koná cokoli hříšného, zaslouží pokárání a trest, protože se odcizuje své přirozenosti (7. list).

37. Od chvíle, co můj Pán svou milostí probudil mou mysl ze smrtelné dřímoty, začal jsem nesmírně plakat. Vzlykal jsem bez přestání. Tak si říkám, jak se vlastně Pánu za vše, co pro nás udělal, odměníme?! Svým andělům přikázal, aby nám sloužili, proroky poslal, aby nám prorokovali, apoštoly, aby nám zvěstovali evangelium. Ale co z toho všeho je nejvýznamnější: Bůh Otec poslal svého jednorozeného Syna, abychom byli spaseni. Probouzejte tedy svá srdce k bázni Boží! Vězte, že Jan Křtitel (jeho předchůdce) křtil vodou na pokání, aby nás připravil ke křtu našeho Pána Ježíše Krista, který pak křtil Duchem Svatým a ohněm – ohněm horlivosti pro dobré skutky. Projevujme tedy usilovnou odhodlanost očistit se na těle i na duchu, a jakmile přijmeme křest našeho Pána Ježíše Krista, staneme se horlivými pro dobré činy. Tím mu pak přineseme sebe sama jako oběť příjemnou. Duch Utěšitel, jehož přijímáme ve křtu, nám dává sílu působit svatě. To proto, aby nás opět pozvedl do prvotního slavného stavu a učinil nás hodnými získat věčně trvající dědictví. Vězte proto, že ti, kdo jsou pokřtění v Krista, v Krista se odívají, jak praví apoštol (srv. Gal 3,27–28), a získávají milost Ducha Svatého. Platí to přitom jak pro otroka, tak pro svobodného, o ženě i muži. Mezi těmi všemi, jak jen obdrží tuto milost, ihned přestávají platit zmíněné tělesné rozdíly. A zároveň Duch Svatý tím, jak se pro ně stává předzvěstí věčného dědictví v Nebeském království, je učí tomu, jak mají ctít Otce v duchu a pravdě (srv. Jan 4,23) (7. list).

38. Modlil jsem se za vás, abyste dosáhli stavu, v němž budete hodni získat onoho velikého ohnivého Ducha, jehož jsem já obdržel. Chcete-li jej získat tak, aby ve vás přebýval, nejdříve snášejte tělesné námahy, hledejte pokoru srdce a pozvedávejte svou mysl vzhůru k nebi dnem i nocí. Hledejte tohoto ohnivého Ducha s upřímným srdcem a on se vám vydá. Tímto způsobem jej získal Eliáš Tišbejský a Elizeus spolu s dalšími proroky. Kdo na sobě pracuje tímto způsobem (uvedeným asketickým bojem), tomu je dán tento Duch navždy a navěky. Setrvávejte na modlitbách s nejvypjatějším hledáním, pramenícím z celého vašeho srdce, a bude vám dán. Tento Duch totiž přebývá ve spravedlivých srdcích. A jakmile bude přijat, odhalí vám vrcholné pravdy. Odežene od vás strach z lidí i zvířat a budete prožívat nebeskou radost dnem i nocí. A už v tomto těle budete jako ti, kdo žijí v Nebeském království (8. list).

39. Přeje-li si člověk získat Boží lásku, musí mít nejprve Boží bázeň. A bázeň rodí pláč a pláč plodí statečnost. Když toto všechno v duši uzraje, duše začne přinášet ve všem plody. A Bůh, když v duši tyto nádherné plody spatří, přitahuje ji k sobě jako vůni vzácného tymiánu. Raduje se z ní spolu s anděly v každé chvíli, naplňuje ji radostí a chrání na všech jejích cestách, aby bezpečně dosáhla místa svého spočinutí. Tehdy už ji ďábel nenapadá, protože vidí nejvyššího Ochránce, který ji obklopuje. Dokonce se k ní kvůli té ohromné síle bojí i jen přiblížit. Získávejte tedy tuto sílu a démoni se vás budou bát; námahy, které prožíváte, budou zmírněny. Pak se budete těšit z božského. Tato radost božské lásky je mnohem sladší než plástev medu. Mnozí mniši a panny, kteří žijí v bratrstvech a mnišských komunitách, této sladkosti božské lásky ještě ani trochu nezakusili. Aniž by tuto božskou sílu získali, domnívají se, že už ji mají. Ale protože se nijak nesnažili ji získat, Bůh jim ji ani nedaroval. Kdo se ale snaží ji získat, spolehlivě jí díky Božímu milosrdenství dosáhne. Bůh totiž nedělá rozdíl mezi lidmi. Jakmile člověk zatouží mít v sobě Boží světlo a jeho sílu, opovrhne nízkostmi světa, stejně jako jeho poctami. Znenávidí vše světské i lenost těla a své srdce očistí ode všech špatných myšlenek. Neustále bude k Bohu vztahovat půst a slzy dnem i nocí, stejně jako čisté modlitby, a Bůh mu pak nadělí tuto sílu. Takovouto sílu se snažte získávat s co největší horlivostí! A pak budete konat všechny své skutky pokojně a snadno. Obdržíte ve vztahu k Bohu velikou odvahu a on splní všechny vaše prosby (9. list).

40. Bůh naslouchá těm, kdo ho milují a hledají z celého srdce. Sestupuje k nim ve všech jejich prosbách. Ale neslyší prosby těch, kdo k němu nepřistupují z celého srdce, ale jsou v srdci rozdvojeni, nebo kdo nic nedělají, ale jen vystavují své skutky na odiv, aby získali slávu a lidskou pochvalu; na ty se hněvá. Jejich skutky jsou jen pro formu. Na nich se plní slova žalmu, který říká: Bůh rozmetá kosti těch, kdo se chtějí zalíbit lidem (srv. Žl 53,6). Kvůli tomu v nich síla Boží nepůsobí, neboť nejsou pevného srdce ve všech skutcích, k nimž přistupují. A neznají božskou sladkost, její tichost a radost. Je mnoho takových mezi námi, kdo nezískali tuto sílu, jež přináší duši radost a naplňuje ji den ode dne stále větší a větší radostí a veselím a rozpaluje v ní božské teplo. Takové totiž obelstil zlý duch kvůli tomu, že své skutky předvádějí lidem na odiv. Vy však přinášejte plody své práce před tvář Páně. Snažte se od sebe odehnat ducha domýšlivosti. Neustále proti němu bojujte. Jen tak totiž může Pán vaše plody přijmout, ty plody, které přinášíte před jeho tvář a pro něž vám seslal sílu, která je dána jeho vyvoleným. Nepřestávejte vzdorovat zlému duchu. Neboť jakmile člověk začíná správně jednat a pustí se do nádherného asketického úsilí, tento zlý duch okamžitě přiběhne, aby na něm mohl parazitovat, a tedy aby toho člověka od jeho počínání nakonec zcela odklonil. Zlý duch totiž nesnáší, když někdo správně jedná. Proto se staví na odpor všem, kdo si přejí být Pánu věrní. Mnohým vůbec ani nedovolí k ctnostem se i jen přiblížit. Jiným se zase do jejich záležitostí vměšuje a hatí plody jejich námah. Nabádá je totiž, aby konali ctnostné skutky a projevovali milosrdenství, ale přimíchává k nim domýšlivost. Druzí pak takové lidi vidí jako bohaté na ovoce skutků, zatímco oni je vůbec nemají. Podobají se fíkovníku, o němž se domnívali, že je na něm mnoho sladkých plodů, když se naň dívali zdálky. Když ale přistoupili blíž, nic na něm nenašli. Bůh je nejen zbavuje sladkosti svého Božství, s ničím neporovnatelnou, ale přímo je vysouší kvůli tomu, že v nich žádný dobrý plod nenachází. Vy ale, když se dáte cestou asketického boje, snažte se duchu domýšlivosti (pýchy) vzdorovat! Odolávejte mu ze všech sil, a tak jej překonáte. Přijde Boží síla a ta vám přinese pomoc. Setrvá s vámi a bude vám v každé chvíli poskytovat horlivost a teplo, nad něž není nic dražšího. A pokud někdo z vás zjistí, že tímto teplem obdařen ještě není, ať se ho snaží získat. A ono k němu jako k hledajícímu přijde. To teplo se podobá ohni, který lidé rozdmýchávají, dokud se nerozhoří, když na něm chtějí přivést k varu trochu oleje. Když už ale oheň vzplane, nabírá svou přirozenou sílu, uvádí do varu, vystupuje vzhůru a žhne. Stejně tak vy, když uvidíte, že vaše duše kvůli nedbalosti a lenosti chladne, pospěšte ji probudit tak, že nad ní budete prolévat slzy. Nepochybně pak přijde onen oheň a splyne s vašimi dušemi. Tím, že jej získáte, zahoříte pro dobré skutky. Tak třeba David, když si všiml, že jeho duše ztěžkla a ochladla, řekl: Vzpomínám si na dávné dny, uvažuji o všech tvých činech, myslím na skutky tvých rukou. Rozpínám k tobě své ruce, má duše po tobě žízní jak vyprahlá země (Žl 143,5–6). Tak vidíte, když Davidovo srdce ztěžklo, byl tím krajně znepokojen. A to až do chvíle, dokud v jeho srdci oheň znovu nevzplanul, takže pak mohl zvolat: Plné důvěry je mé srdce, Bože, plné důvěry je mé srdce (Žl 108,2). Byl ve svém důstojenství opět obnoven díky této nepřetržité péči a usilovnosti. Podobným způsobem jednejte také vy, abyste byli jednomyslní v připravenosti srdce, protože jedině ta vám může přinést božské světlo a oheň (10. list).

41. Modlete se, aby vám Bůh daroval milost jasně vidět a chápat, abyste mohli správně rozlišovat, co je dobro a co zlo. Jak je psáno u apoštola Pavla: Tuhý pokrm je pro vyspělé (Žid 5,14). To jsou ti, kdo se dlouhým a pečlivým asketickým bojem naučili své city a úmysly hodnotit ve vztahu k dobru a zlu. Kdo se stali syny Nebeského království a byli připočteni k božské adopci. A Bůh jim daroval ve všech skutcích moudrost a uvážlivost, aby je neoklamal ani člověk, ani ďábel. Měli byste vědět, že nepřítel pokouší věrné v podobě dobra a mnohé dokáže přelstít. To proto, že nejsou uvážliví ani moudří. Proto také svatý Pavel, když poznal všechna bohatství moudrosti, která jsou určena pro věrné a jejichž velikost nezná hranic, napsal Efezským: Na vás vzpomínám ve svých modlitbách, aby vám Bůh udělil dar moudře věci chápat a jejich smysl odhalovat. On ať osvítí vaše srdce, abyste pochopili, jaká je naděje těch, které povolal, jaké poklady slávy skrývá křesťanům jeho dědictví (Ef 1,16–18). Tak z nesmírné lásky k nim apoštol konal. Věděl totiž, že dosáhnou-li toho, pak jim už nic nebude působit žádné potíže a nebudou se ničeho bát, z ničeho nebudou mít strach, ale radost Páně je bude utěšovat dnem i nocí. Práce jim bude sladká v každé chvíli. Mnoho mnichů a panen, kteří žijí v komunitách, této úrovně nedosahují. Vy proto, kdo chcete dosáhnout úrovně, jež znamená vrchol dokonalosti, se odpoutejte od všech, kdo taková jména, tj. mnišství a panenství, jen nosí, ale tento pronikavý úsudek a uvážlivost nemají. Když se s nimi totiž začnete spolčovat, nedovolí vám prospívat, a navíc zhasí váš žár, protože sami žádný nemají, pouze chlad. Je to důsledek toho, že jednají podle vlastních přání. Takže přijdou-li k vám a zavedou řeč na světské věci, které odpovídají jejich chtění, nedohadujte se s nimi. Apoštol Pavel přece píše: Nezhášejte oheň Ducha, nepodceňujte dar promlouvání z vnuknutí (1Sol 5,19–20). Vězte, že Ducha nic tak nezháší jako neplodné rozhovory (11. list).

42. V každém rozumném tvoru, ať už je to muž, či žena, je orgán lásky, kterým je schopen pojímat jak božské, tak lidské. Boží (duchovní) lidé milují božské. Tělesní milují tělesné. Kdo miluje božské, očišťuje své srdce ode všech nečistot a věcí tohoto pomíjivého světa. Opovrhuje světem a sobectvím vlastní duše. Nese kříž, aby tak následoval Pána. Ve všem jedná podle jeho vůle. Proto se v takovém člověku usídluje Bůh. Daruje mu sladkost a radost. Ta pak živí jeho duši. Nasycuje ji a dává jí růst. Je tomu jako se stromy. Ty také, nebudou-li napájeny vodou, nemohou růst. Tak také duše. Nepřijme-li nebeskou radost, nemůže růst. Rostou jedině ty duše, které přijaly Ducha a napájejí se nebeskou slastí (13. list).

43. Říkejte si, že jste hříšníci, a plačte nade vším, co jste kvůli vlastní nedbalosti způsobili. Za tu dobrou vůli bude Pán s vámi. Bude ve vás působit. Je totiž dobrý a odpustí vám všechny vaše hříchy jako těm, kdo se na něj obracejí, ať už jsou kdokoli, takže hříchy více nevzpomíná. Pán ale chce, aby si ti, nad nimiž se smiloval, sami pamatovali, jak jim byly odpuštěny hříchy, které kdysi spáchali. To proto, aby kdyby na to případně zapomněli, se nedopustili ve svém chování ničeho takového, kvůli čemu by se nakonec museli zodpovídat také z hříchů, které jim byly už předtím odpuštěny, jak se stalo v případě služebníka, jemuž pán odpustil celý dluh. Když totiž na obdržené milosrdenství zapomněl, nespravedlivě jednal s druhým, sobě rovným služebníkem. Pán od něj potom požadoval celý předešlý dluh, i když mu ho předtím odpustil. To proto, že se neslitoval nad druhým, sobě rovným služebníkem a neodpustil mu oněch sto hřiven. Tedy zcela zanedbatelnou sumu ve srovnání s tím, co mu už bylo odpuštěno (srv. Mt 18,23n). Nebo se podívejme na proroka Davida. Když mu prorok Nátan vyčítal jeho hřích s manželkou Uriáše, stejně jako to, jak jednal s jejím manželem, David si obvinění vyslechl, projevil lítost a došel k pokoře. Proto mu také prorok Nátan řekl: Hospodin ti odpouští hřích (2Sam 12,13). Ale i když Davidovi byly hříchy odpuštěny, pamatoval si je a vzpomínku na ně předal potomstvu. Totéž je učiněno na památku všem rodům, z pokolení na pokolení. Bezbožné budu učit tvým cestám (Žl 51,15), říká David, aby si z něj všichni hříšníci vzali příklad, aby se podobně jako on káli ze svých hříchů. A když jim budou odpuštěny, aby na ně nezapomínali, ale stále je chovali v paměti. Podobně mluví sám Bůh skrze proroka Izaiáše: Já, já jsem to, který vymazávám kvůli sobě tvé nepravosti, nevzpomenu na tvé hříchy. Upamatuj mě (Iz 43,25–26). Pak skrze proroka Jeremiáše též řekl: Vrať se, izraelská odpadlice, neodvrátím od tebe svou tvář, neboť jsem milosrdný, nehněvám se navěky. Jen uznej svou nepravost, že ses zpronevěřila Hospodinu, svému Bohu, žes běhala za cizími bohy (Jer 3,12–13). Když nám takto Pán odpouští naše hříchy, neměli bychom na ně sami zapomínat. Naopak bychom je měli mít neustále na paměti tím, že za ně budeme neustále obnovovat kajícnost (16. list).

44. Duchovní asketický boj je veliká věc. Má však mnoho odpůrců. Kdo v něm chce být dokonalý, nesmí otročit ničemu špatnému. Kdo totiž něčemu špatnému otročí, je ještě nekonečně vzdálen prahu dokonalosti (17. list).

45. Náš Pán Ježíš Kristus zahalil v nepochopitelné pokoře své Božství lidstvím. Všichni na něj hleděli jako na člověka, zatímco nebyl jen člověk, nýbrž do člověka vtělený Bůh, jak je psáno: A Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi (Jan 1,14). Avšak Pán ani ve svém vtělení své Božství neopustil, protože vtělení potřeboval, aby nám mohl zajistit spásu (17. list).

46. Mnozí kvůli své hlouposti říkají: „Také jsme viděli Pána Ježíše Krista, stejně jako apoštolové.“ Přitom jsou však jen v moci mámení a sebeklamu. Vůbec nemají zraky způsobilé k tomu, aby viděli Pána tak, jak jej viděli apoštolové. Apoštol Pavel Pána viděl tak, jak ho viděli apoštolové, kteří s ním byli a uvěřili v něj. Ale zástupy, které Pána obklopovaly, když chodil po zemi, na něj hleděly jako na člověka. Když jej žena trpící krvácením spatřila zraky srdce, uvěřila, že je Bůh. S vírou se dotkla lemu jeho šatu, a proto byla své nemoci ihned zbavena. Pán se zeptal: „Kdo se mě to dotkl?“ Neptal se však proto, že by snad nevěděl, nýbrž proto, že chtěl nechat projevit její víru. Apoštol Petr mu přesto říká: „Dav tě tísní, a ty se ptáš, kdo se tě dotkl?“ Ale ta žena se sama přihlásila a vyznala, jak byla vyléčena. Pán jí potom řekl: Dcero, tvá víra tě zachránila, jdi v pokoji (Lk 8,45–48). Pána viděli také Pilát, Annáš i Kaifáš. Ale viděli ho stejně jako celý další dav, který na něj hleděl bez víry, a ne tak, jak na něj pohlíželi apoštolové. Proto také žádnému z nich to, že ho viděli, nebylo nic platné. Apoštol Pavel jej však viděl očima srdce, svou nejmocnější vírou, a stejně tak ho viděla žena trpící krvácením, která se jej také s vírou dotkla a byla uzdravena (17. list).

47. Přestane-li v člověku vládnout říše hříchu, v duši se zjeví Bůh a očistí ji společně s tělem. Přebývá-li však v těle říše hříchu, člověk Boha uvidět nemůže. Jeho duše totiž vězí v těle, a tak v ní pro světlo, které je vidění Boha, není místo. David říká: V tvém světle vidíme světlo (srv. Žl 36,10). Co je to ale za světlo, v němž člověk vidí světlo? Je to ono světlo, o kterém se zmiňuje náš Pán Ježíš Kristus v evangeliu. Je tím míněno to, aby byl celý člověk světlý a aby v něm nebylo ani trochu tmy (srv. Lk 11,36). Pán také řekl: Nikdo neví, kdo je Otec, jen Syn a ten, komu to chce Syn zjevit (Lk 10,22). Syn ale svého Otce nezjevuje synům tmy. Ale jedině těm, kdo ve světle žijí a jsou syny světla, jejichž zraky srdce posvětil poznáním přikázání (17. list).

48. V žalmu stojí: Půjdu na místo podivuhodné, do domu Božího (srv. Žl 42,5). Slovo „půjdu“ znamená další absolvování cesty. Ukazuje nám dokonalý duševní růst. Duše se zde totiž už přiblížila k Bohu, zatímco předtím byla její cesta od Boha ještě značně vzdálená. Nedivme se proto, že máme před sebou ještě dalekou cestu. Stále jsme totiž teprve ve stavu duchovního dětství. Vidíme, že dokonce velikému proroku Eliášovi bylo řečeno: Vstaň a najez se, neboť cesta by pro tebe byla příliš dlouhá (1Král 19,7). A prorok šel vstříc vidění Boha. O té samé délce řekl též David: Kéž bych měl křídla jak holub, odletěl bych a dopřál si klidu (Žl 55,7). A to je důvod, proč tato cesta nesmí probíhat v nedbalosti, rozptýlenosti a lenosti, ale naopak s vypjatou pozorností a aktivitou. Učitel vesmíru Pavel nám radí, abychom na cestě vytrvali. Říká přitom: Držím svoje tělo v tuhé kázni a podrobuji si ho (1Kor 9,27). Vytrvale se posouváme dál, dokud máme čas v tomto těle dosáhnout dokonalosti, jak jí dosáhl sám svatý Pavel, který také říká: Dobrý boj jsem bojoval, svůj běh jsem skončil, víru jsem uchoval. Teď mě už jen čeká věnec spravedlnosti (2Tim 4,7–8) (17. list).

49. Dokud v těle přebývá duše, tělo prochází třemi obdobími růstu. Konkrétně mládím, dospělým věkem a stářím. A stejně tak prochází třemi obdobími růstu v těle skrytá duše. Konkrétně to jsou: počátek víry, prospívání a dokonalost ve víře. V prvním období duše uvěří. Tehdy se narodí v Kristu, jak se praví v evangeliu. Svatý apoštol Jan nám uvádí příznaky tohoto znovuzrození, stejně jako stavu středního a dokonalosti, v následujících slovech: Píšu vám, milé děti; píšu vám, otcové; píšu vám, mládeži (1Jan 2,12–14). Těmito slovy nepsal svým tělesným přátelům, nýbrž věřícím. Zobrazoval tak tři stavy, kterými procházejí ti, kdo vystupují vzhůru do duchovní sféry, aby dosáhli dokonalosti a stali se hodnými získat úplnou milost (17. list).

50. Kdo si zamiloval duchovní život, má napodobovat Josefovu čistotu a zdrženlivost. Má se začít uspořádávat kontemplací, a tak se ozbrojovat proti všem zlým žádostem, které nabývají sílu za podpory vychytralého nepřítele, o němž vypovídají Jobova slova: Jakou sílu má ve svých bocích, jakou moc ve svalech břicha (Job 40,16). Proto také musí každý, kdo svádí asketický boj a ozbrojuje se proti těmto tělesným náruživostem, které bývají obvykle podněcovány přebytečnou stravou a pitím, opásat svá bedra přísnou zdrženlivostí, aby obstál v dosažení čistoty. Je psáno, že anděl zápolil s Jakubem a poranil mu šlachu kyčelního kloubu. Díky tomu Jakubovo tělo ochablo. Byl poté nazván Izraelem, tj. vidícím Boha (srv. Gn 32,25–32). Stejně tak bychom měli tělesně ochabnout také my. Měli bychom tělo umrtvit, a tak uhasit spalující náruživosti. Vadnutí těla nám totiž otevírá možnost dosažení dokonalosti ve ctnosti čistoty. Duše bývá silná, je-li tělo vyčerpané. A tak zjemněme svá těla, abychom získali sílu udržovat se v pořádku. Když si totiž tělo podmaníme a vydáme je do podřízenosti duše, tělesná pokušení (láska k nim působí nepřátelství vůči Bohu) budou umrtvena díky umrtvení těla. Tehdy se duše prozáří a stane se Božím chrámem. Kdo se snaží být čistý ve všech svých údech, to je skutečný duchovní asketa. Právě takový člověk totiž vychoval všechny své smysly[65] a nedovolí jim, aby nad ním vládly, ale s velikou čistotou je udržuje a sklání pod Pánovým jhem. Nedovoluje očím upírat se na cokoli špatného nebo žádostivě hledět na ženy. Uším nedovoluje naslouchat ani klevetám, ani ďábelským radám nebo našeptáváním, která do nich ďábel vkládá. Na ústa si klade pečeť a svému jazyku nedovolí mluvit naprázdno. Své ruce rozpíná ke konání krásných skutků milosrdenství a různorodé pomoci. Jeho nohy spěchají, aby naplnily Pánova slova: Když tě někdo nutí, abys ho doprovázel jednu míli, jdi s ním dvě (Mt 5,41). Své útroby a hruď ovládá tak, aby kvůli nim neupadl a nezačal se plazit po zemi a tak se nepřipodobnil hadovi, který se plazí po svých útrobách a hrudi. Ano, bratři, takový je asketický způsob života (17. list).

51. Každý, kdo se opravdu touží stát duchovním bojovníkem, musí se snažit držet zpovzdálí od hlučného davu a ani se k němu nepřibližovat, aby zůstal tělem, srdcem i myslí vně lidského zmatku a víření. Kde jsou zástupy lidí, tam je zmatek. Náš Pán nám zanechal příklad, jak se od lidí vzdalovat a uzavírat do samoty, když se odebíral na horu modlit se sám. Tak zvítězil v samotě pouště také nad ďáblem, jenž se opovážil s ním vstoupit do boje. Samozřejmě, že nad ním mohl Pán klidně zvítězit také uprostřed početného davu lidí. On to však zařídil tak, aby nás naučil, že v právě osamocení a mlčenlivosti můžeme nad nepřítelem zvítězit snadněji a tak dosáhnout dokonalosti. Ani svou slávu neukázal Pán učedníkům mezi lidmi, nýbrž je vyvedl na horu a tam jim svou slávu zjevil. Také Jan Křtitel byl v poušti do té doby, dokud nezačal Izraeli hlásat proroctví. Nepřítel nás ve světě může pohodlněji sužovat svými zbraněmi, a to jak vnějšími, tak vnitřními. Poutá tam totiž k sobě některé lidi jako své spolupracovníky a podřízené, ti jej poslouchají a on je za jejich spolupráce vede do boje proti věrným. Jednou z jeho zvláště silných zbraní bývají nestoudné ženy, jež široko daleko rozprostírají svá zrádná tenata. Když Ezechiel spatřil čtyři zvířata se čtyřmi tvářemi, jak všechna zjevují Boží slávu, nebyl ve městě ani ve vsi, ale mimo ně – v údolí. Neboť Bůh mu řekl: Vstaň a vyjdi do údolí, tam uvidíš mou slávu (srv. Ez 3,22). Všeobecně vidění a zjevení takového druhu nebyla svatým ukazována jinak než na horách nebo v pouštích. Prorok Jeremiáš také věděl, jak je Bohu milé osamocení, a tak řekl: Dobré je muži, když nese jařmo od svého mládí, ať usedne a ztichne (srv. Pláč 3,27–28). A opět, protože věděl, kolik škody působí prázdná lidská řečnění těm, kdo se chtějí zalíbit Bohu, nevydržel nepoznamenat: Kéž bych měl na poušti útulek pro pocestné, abych mohl opustit svůj lid, odejít od nich! (Jer 9,1). Rovněž prorok Eliáš byl uznán za hodného přijímat pokrm od andělů. A to vše se nedělo mezi davy lidí ani ve městě či na vsi, nýbrž na poušti. Všechno to a tomu podobné, co se dělo se svatými, je sepsáno, aby nás přesvědčilo k následování těch, kteří si zamilovali samotu. Ta nás totiž může nejlépe přivést k Pánu. Proto se vynasnažte v samotě jaksepatří upevnit, aby vás přivedla k vidění Boha, které je nejduchovnější kontemplací (17. list).

52. Rád bych vám pověděl také, čemu se podobá duše, v níž se usídlil Boží oheň. Podobá se ptáku, který se dvěma křídly vznáší vzhůru směrem k nedosažitelným nebeským výšinám. Ze všech tvorů jsou jedině pro ptáky typická křídla. Je to jejich zvláštnost. Takovými křídly pro duši, která následuje Boha, jsou záměry Božího ohně. Duše se jimi může nechat unášet vzhůru k nebi. Pokud ale tato křídla ztratí, už nebude schopná vznášet se výše, protože ztratí onen oheň, který ji vynášel vzhůru. Tak se začne podobat ptáku, který svá křídla ztratil, a proto nemůže létat. Ba co více, lidská duše se podobá ptáku ještě v jednom ohledu. Konkrétně v tom, že teplo působí jeho příchod na svět. Nezahříval-li by totiž pták vejce, nevyklubala by se z nich živá ptáčata; ta totiž nemohou být probuzena k životu jinak než prostřednictvím tepla. Stejně tak Bůh objímá a ohřívá duše jemu poslušné a probouzí je k duchovnímu životu. Když takto pochopíme, že duše, která se přibližuje k Bohu a je mu poslušná, se podobá ptáku, jehož životním zdrojem je teplo, pak nikdy nedopustíme, abychom sílu tohoto ohně ztratili. Vězte, že kvůli tomuto ohni, jenž je vám darován od Boha, ďábel na vás chystá mnohé ústrky, aby vás o něj připravil. On totiž dobře ví, že dokud je ve vás tento oheň, nemůže vás nijak přemoci (18. list).

53. Stavte se ďáblu na odpor a snažte se rozeznávat jeho nástrahy. Ďábel svou vlastní hořkost obvykle skrývá pod maskou rozkoše. To proto, aby nebyl odhalen. Proto vytváří nejrůznější přeludy, na pohled sice krásné, ve skutečnosti však něco úplně jiného. To vše dělá proto, aby přelstil vaše srdce tím, že vychytrale imituje pravdu, která jediná je hodná následování. Satan na to zaměřuje celé své umění. Chce tak ze všech sil klást odpor každé duši, která prospívá v Bohu. Vkládá do duše mnohé a různé vášně, aby v ní uhasil božský oheň, v němž tkví veškerá moc. Zvláště ale útočí na tělesný klid a na vše, co s tím souvisí. Když ale nakonec vidí, že jeho oběti si na to vše dávají pozor a nic od něj nepřijímají ani mu nedávají žádnou naději, že by jej poslechly někdy v budoucnu, zahanben odstupuje. Tehdy se v nich zabydluje Boží Duch. A když se v nich Boží Duch usídlí, přinese jim pokoj. A ten pokoj budou zakoušet ve všech svých skutcích. Boží Duch jim učiní nesení Božího břemene sladké, jak stojí v evangeliu: Naleznete pro své duše odpočinek (Mt 11,29), ačkoli jeho břímě vzali a nesou je na sobě. Tehdy se stávají neúnavnými jak v praktikování ctnosti, tak v dodržování poslušnosti a v nočních bděních. Nehněvají se pro lidské malichernosti. Nikoho se nebojí: žádného člověka, ani zvířete, ani ducha. To proto, že s nimi dnem i nocí přebývá Pánova radost, která oživuje jejich rozum a sytí je. Duše touto radostí roste. Stává se všeho způsobilá čili dokonalá, až ji nakonec tato radost pozvedá na nebesa (18. list).

54. Podívejme se, jak roste dítě. Nejprve od matky přijímá mléko, pak nějakou jinou lehčí stravu, až jí nakonec všechno jako obvykle každý člověk. Tak sílí a dospívá. Jeho srdce statečně odolává nepřátelům, chtějí-li na něj útočit. Zachvátí-li ho ale v dětství nějaká nemoc, pak výživa ani sílení nebývají úspěšné. Dítě vyrůstá slabé a každý nepřítel jej přemáhá a sráží. Má-li tedy být zdravé a získat sílu k přemáhání nepřátel, musí využívat podporu a péči zkušeného lékaře. Stejně je tomu s lidskou duší. Není-li v ní Boží radost, bývá slabá a dostává mnoho ran. Vynasnaží-li se však najít si někoho, nějakého Božího služebníka, obratného v duchovním lékařství, a přilne-li k němu, ten ji v prvé řadě vyléčí z vášní. Pak ji vzkřísí a naučí, jak má s Boží pomocí získávat onu radost, která jí bude zároveň potravou. A teprve pak je schopná postavit se nepřátelům na odpor. Těmito nepřáteli jsou zlí duchové. Duše jim bude úspěšně čelit, rozdupe jejich našeptávání, až nakonec vzplane nejdokonalejší radostí (18. list).

55. Vyvarujte se našeptávání zlého ďábla, přijde-li v podobě pravdomluvného, aby vás nalákal a uvedl do lži. Dokonce kdyby k vám přišel i v podobě anděla světla, nevěřte mu a neposlouchejte ho! Obvykle se totiž snaží věrné fascinovat přitažlivou viditelností pravdy. Nedokonalí však tyto ďáblovy vychytralosti neznají, ani to, co do nich nepřetržitě vkládá. Dokonalí to však vědí, jak praví apoštol: Tuhý pokrm je však pro vyspělé, kteří už mají vnitřní smysly návykem vycvičeny, aby dovedli rozlišit dobré od zlého (Žid 5,14). Ty už nepřítel oklamat nemůže. Avšak oddané duše, které na sebe nedávají patřičný pozor, dokáže pohodlně oklamat svou na pohled sladkou, avšak otrávenou návnadou. Loví je, podobně jako rybář chytá ryby, když ostří háčku zakrývá návnadou. Ryba však neví, že návnada skrývá smrtonosný háček. A tak připlouvá, polyká návnadu a právě v ten moment se ocitá v zajetí. Kdyby ryba věděla, že bude na tu návnadu chycena, nepochybně by se k ní vůbec nepřiblížila, právě naopak by od ní co nejrychleji utekla. Stejně tak nedokonalé věřící, jak jsme řekli, nepřítel chytá naprosto stejným způsobem. Svědčí o tom také Šalomoun: Někomu se zdá vlastní cesta přímá, ale nakonec vede k smrti (Př 16,25). Rovněž u proroka Amose čteme: „Amosi, co vidíš?“ Prorok odpověděl: „Nádobu (tenata, sítě) ptáčníka“[66] (srv. Am 8,2). Pták ze strachu, že bude na zemi chycen, létá ve vzduchu. Také hnízdo k odpočinku a spánku si staví na co nejvyšších místech. Tam spí bezstarostně, neboť ví, že ho tam nikdo nemůže najít ani chytit. Je však známo, jak mazaný je lovec ptáků. Přichází k tomu místu, rozestírá tenata a na povrch naoko sype zrní. Touto potravou ptáka z výše vábí, ten slétá dolů a nechává se chytit. Podobně jedná také ďábel, když svými mazanostmi loví nedokonalé křesťany. Svrhává je tak z jejich výšky. Naprosto stejně jednal, když se zamaskoval hadí podobou a řekl Evě: Ne, nezemřete. V den, kdy z něho pojíte, otevřou se vaše oči a budete jako bohové znát dobro i zlo (srv. Gn 3,4–5). Když Eva ta slova zaslechla, srdcem se k němu přiklonila a domnívala se, že tu spočívá pravda, protože o tom všem neuvažovala tak, jak je třeba. Avšak když z něj nejprve sama ochutnala a pak dala ochutnat také Adamovi, tehdy se jim přihodilo to veliké neštěstí: oba spadli ze své výše. Stejným způsobem jedná ďábel také s nedokonalými křesťany, kteří tím, že nedokážou patřičně odlišit dobré od zlého, následují jen své náklonnosti a spokojí se přitom jen s vlastními úsudky a domněnkami. A to se děje tehdy, když se neptají svých dokonalých otců, kteří umějí rozlišovat dobro od zla, ale dávají přednost tíhnutím vlastního srdce, a přitom se domnívají, že už sami dosáhli dokonalosti a obdrželi požehnání od svých otců. Tito lidé se podobají právě oněm ptákům, kteří sice vysoko vystavěli hnízda, ale spadli na zem, uvázli v sítích ptáčníka a byli polapeni. Děje se tak podobně s nimi, neboť v sebejistotě jednají vždy podle tíhnutí vlastního srdce a plní tak jen svá přání, a přitom neposlouchají své otce ani se s nimi neradí. Proto jim také ďábel připravuje vidění a přeludy a naplňuje jejich srdce pýchou. Jindy jim v noci dává sny, které jim pak ve dne plní; to proto, aby je do jejich sebeklamu pohroužil ještě víc. To ale není všechno. Někdy jim v noci předvádí světlo, takže se projasní to místo, kde jsou. A mnoho takových věcí činí. Dokonce provádí i něco na způsob znamení. Všechno to dělá proto, aby lidé ve vztahu k němu zůstali pokojní. Aby ho považovali za anděla a tak ho také přijímali. Ale jakmile jen ho v tomto převleku přijmou, svrhává je z jejich výše, a to kvůli duchu pýchy, kterým je ovládá. Snaží se je držet v přesvědčení, že jsou na duchu větší a slavnější než ostatní, a proto se nepotřebují obracet na své otce a poslouchat je. Jak praví Písmo, tito lidé jsou jako na pohled šťavnaté, avšak ve skutečnosti nezralé a trpké hrozny. Rady otců jsou pro ně obtížné. Jsou totiž přesvědčeni, že všechno vědí sami nejlépe (18. list).

56. Rozhodně ale pamatujte, že prospívat ani růst a stát se dokonalými nemůžete, pokud neumíte správně odlišovat dobro od zla a nebudete-li dbát pokynů svých otců. Vaši otcové sami tak jednali. Také dbali rad svých otců a poslouchali jejich pokyny. Na základě toho také prospívali, rostli a sami se stali učiteli, jak stojí v knize Sirachovcově: Nepohrdej hovory starců, vždyť i oni se učili od svých otců, protože od nich se naučíš rozvaze a dovednosti odpovědět, když bude třeba (Sir 8,9). Měli byste tedy napodobovat ty, kdo byli pokorní vůči svým otcům a ve všem je poslouchali. Poslouchejte ty, jejichž otcové je s Boží pomocí naučili všemu, čemu se sami naučili již u svých otců a předali to potom svým pokorným synům. Už Izák poslouchal Abraháma, Jakub Izáka, Josef Jakuba, Elizeus Eliáše, Pavel Ananiáše a Timotej zase Pavla. Ti všichni a jim podobní poslouchali své otce. Plnili jejich vůli. Následovali jejich rady. Kvůli tomu poznali pravdu, až byli nakonec uznáni za hodné přijmout Ducha Svatého. Tak se stali hlasateli pravdy ve všem, jak stojí u proroka Ezechiela: Ustanovil jsem tě strážným pro Izraelův dům. Když uslyšíš z mých úst slovo, napomeneš je mým jménem (Ez 3,17). Chcete-li tedy duchovně prospívat a celistvě růst, získat neochvějné srdce, aby se vám ďábel v ničem nevysmíval, poslouchejte své otce! Řiďte se jejich radami ve všem! A pak nikdy nepadnete (18. list).

57. Ukáži vám věc, která sama o sobě činí člověka pevného v dobru a zachovává ho dobrým od začátku do konce. Konkrétně: milujte Boha celou svou duší, celým svým srdcem a celou svou myslí a jen pro něj jediného pracujte. Bůh vám pak dá velikou sílu a radost. Vše, co souvisí s Bohem, vám bude sladké jako med. Všechny tělesné námahy, rozumová činnost i bdění a vůbec celé Boží jho vám bude lehké a sladké. Vždyť Pán z lásky k lidem na ně někdy sesílá protivenství, aby se nepovyšovali, ale setrvávali v asketickém boji. A ti pak namísto statečnosti prožívají těžkopádnost a ochablost. Namísto radosti smutek. Namísto klidu a ticha rozruch. Namísto sladkosti hořkost. Mnoho takového a jiné se děje s těmi, kdo milují Pána. Ale je třeba s tím bojovat a vítězit, a tak stále více sílit. Když to všechno nakonec překonají, pak s nimi ve všem bude působit Duch Svatý. A pak se už ničeho špatného nebudou bát (18. list).

58. Duch Svatý nepřetržitě vane nejpříjemnější, nejsladší a pro lidskou mluvu nevyslovitelnou vůní. Kdo ale tuto lahodu Ducha a jeho sladkost zná kromě těch, kdo byli uznáni za hodné toho, aby se v nich usídlil? Duch Svatý se usídluje v duších kajícníků až po mnoha námahách. Leccos podobného pozorujeme také v tomto světě. Například drahokamy nelze jinak dobýt než s obrovskou námahou. Až když svatí získali tohoto Ducha, nalezli ho. A Duch je vskutku tou nejdrahocennější perlou, o které je zmínka ve svatém evangeliu (srv. Mt 13,45–46) v podobenství o obchodníkovi, který hledá krásné perly, ale pak najde nejdrahocennější. Tehdy jde a prodá vše, co má, jen aby ji mohl koupit. Tentýž Duch je míněn také v dalším podobenství o pokladu ukrytém v poli. Když ho člověk najde, zakryje ho a s radostí nad ním jde, prodá všechno, co má, a to pole koupí (Mt 13,44). Na nikoho nedoléhají pokušení tak, jako na ty, kdo již získali Ducha Svatého. Také náš Pán byl poté, co na něj po křtu v podobě holubice sestoupil Duch Svatý, vyveden Duchem na poušť, aby ho tam pokoušel ďábel, který ho vystavil všem svým pokušením. V žádném z nich ale proti němu neuspěl, jak je psáno v evangeliu podle Lukáše: Když ďábel dokončil všechna pokušení, opustil ho až do určeného času (Lk 4,13). Pán Ježíš se naopak vrátil do Galileje v síle Ducha. A tak je to také se všemi, kdo Ducha přijímají, kdo bojují a vítězí. Duch Svatý je upevňuje a dává jim sílu přemáhat každé pokušení (19. list).

59. Serafín, kterého viděl prorok Ezechiel (srv. Ez 1,4–11), je obraz věrných duší, které vedou asketický boj, aby dosáhly dokonalosti. Měl šest křídel posetých očima. Měl také čtyři tváře, hledící do čtyř stran. Jedna tvář se podobala lidské, druhá měla podobu býka, třetí lva a čtvrtá orla. První serafínova tvář, ta lidská, vyjadřuje věrné, kteří žijí ve světě a plní přikázání, která jim byla uložena. Vstoupí-li ale někdo z nich do mnišství, stane se podobný býku. To proto, že snáší těžké námahy v plnění mnišských pravidel a více vede asketický boj zaměřený na tělesnost. Kdo se pak v uspořádání mnišského soužití zdokonalí, odchází do samoty a tam vstupuje do boje s neviditelnými démony. Tím se připodobní tváři lva, králi divoké zvěře. A když nakonec zvítězí nad neviditelnými nepřáteli, ovládne vášně a podřídí si je, je vyzdvižen Duchem Svatým na horu a spatří božská vidění. Tehdy se připodobňuje tváři orla: jeho mysl vidí vše, co se jí může přihodit z oněch šesti stran, podobajících se šesti křídlům, posetým očima. Stává se tak zcela duchovním serafínem a v dědictví je mu dána věčná blaženost (19. list).

60. Čistota, neustálý a neměnný pokoj, dokonalé milosrdenství a ostatní krásné ctnosti, které jsou korunovány požehnáním, jsou Boží přikázání. Snažte se plnit tyto pokyny Ducha, jimiž se oživují vaše duše a jejichž prostřednictvím do sebe přijímáte Pána. Ony jsou bezpečnou cestou. Bez čistoty těla a srdce nemůže být před Bohem nikdo dokonalý. O tom se praví v evangeliu: Blahoslavení čistého srdce, neboť oni budou vidět Boha (Mt 5,8). Dokonalost se rodí z čistoty srdce. Srdce obsahuje přirozené dobro a nepřirozené zlo. Ze zla vznikají duševní vášně, jako jsou odsuzování, nenávist, domýšlivost a tomu podobné. Z dobra (tedy z přirozeného srdce) se však rodí poznání Boha (Boží bázeň) a svatost – čili čistota duše ve vztahu ke všem vášním (svědomí). Rozhodl-li se člověk napravit a začne-li se jakémukoli zlu vyhýbat tím, že se proti němu vyzbrojí askezí (tj. pláčem, zkroušeností, vzdechy, půstem, bděním, chudobou a mnohými modlitbami, povznášenými k Bohu), tehdy mu Pán svou milostí pomůže a všech duševních vášní ho zbaví. Mnozí, byť třeba i dlouhou dobu žili mezi mnichy nebo v Bohu zasvěceném panenství, se této vědě čistoty ještě nenaučili. Zpravidla proto, že opovrhli radami svých otců a následovali tužby vlastních srdcí. Z toho důvodu je ovládli zlí duchové – hubitelé duší. Dnem i nocí je sráželi na kolena skrytými šípy. Nedávali jim klidu na žádném místě. Takže jejich srdce bylo chvíli v zajetí pýchy, jindy ctižádosti, pak zase bezbožné závisti či odsuzování. Jindy zas planulo hněvem či agresivitou, svárlivostí a mnoha dalšími vášněmi. Úděl takových lidí bude stejný jako úděl pěti pošetilých panen. To proto, že svůj čas tráví nerozumně: nedrží jazyk na uzdě, nechrání čisté svoje zraky a těla před žádostivostí a srdce před nečistotami a dalšími věcmi, které zasluhují pláč, neboť jsou nečisté. Spokojí se s pouhým lněným oděvem, ten je však jen obrazem panenství. Proto ztrácejí nebeský olej na rozžehnutí lamp. A ženich jim nikdy dveře svého paláce neotevře. Řekne jim to, co v podobenství pošetilým pannám: Amen, pravím vám: Neznám vás (Mt 25,12). To vše píši, protože si přeji vaši spásu. Chci, abyste se stali svobodnými a věrnými a čistou nevěstou pro Krista, který je Ženichem všech duší, jak praví apoštol Pavel: Já jsem přece připravil vaše zasnoubení jedinému muži a musím vás představit Kristu jako čistou pannu (2Kor 11,2) (20. list).

61. Má-li se zlato stát čistší, musí se co nejčastěji vypalovat v ohni. Stejně tak náš Pán ze své dobroty očišťuje člověka mnoha pokušeními. Zkouší ho a zároveň činí zkušeným při vedení zápasů srdce, takže se pak už člověk ani v myšlenkách nebo v paměti nevrací ke křivdám a pokořování, jakým ho lidé vystavovali. Naopak koří se před Bohem a do něj vkládá všechnu svou naději. Je neustále připraven před Bohem konat jakýkoli dobrý skutek, jak pravil prorok David: Plné důvěry je mé srdce, Bože, plné důvěry je mé srdce, budu zpívat a hrát (Žl 108,2). Nezapomínejte, že budete zkoušeni také od nejrůznějších bratrů urážkami a křivdami anebo budete vystaveni ponížení od vlastních spolupracovníků. Proto když se s vámi něco podobného děje, stůjte pevně, nebojte se a neumdlévejte. Právě naopak za to všechno děkujte Pánu, neboť bez něj se nic podobného nestává. Pán to vše dopouští kvůli tomu, abyste byli jako Boží služebníci v boji zoceleni. Koho totiž Boží dobrota nevyzkouší v pokušeních, námahách, urážkách a neštěstích, až dokud si nezvykne stát za všech okolností trpělivě a neochvějně na pozici dobra, nemůže dostat od Pána úplnou poctu (20. list).

62. Trpělivě snášejte obtíže a soužení, které na vás dopadají. S velikou pokorou za ně děkujte Pánu, abyste zakoušeli radost ze svých námah, podobně jako slavná Zuzana. Ta přece statečně obstála v boji, když překonala smyslnou žádostivost oněch dvou zlovolných starců a vytrpěla si kvůli jejich lživým pomluvám mnoho utrpení a křivd. Bůh ji ale nakonec za její trpělivost a skálopevnost na konci hrdinského boje povýšil. Její nepřátele naopak pokořil. Anebo si vezměme příklad z Tekly, duchem ještě statečnější. Tekla se nebála ran působených vlastními rodiči. Nebála se ohně ani drásání těla ani zvířat. A Bůh jí nakonec daroval radost srdce a odměnu za námahy tím, že její statečná víra uhasila palčivý oheň, zavřela chřtány krvelačných lvů a zahanbila všechny její nepřátele. Nebo jednejme podobně jako Josef. Ten byl pokorný před Bohem i lidmi, ale bratři ho ze závisti a nenávisti pronásledovali kvůli přednosti, již mu prokazoval otec. Chtěli prolít jeho krev, ale před smrtí ho zachránila Boží pomoc. Zaslepení závistí prodali Josefa do otroctví, kde mu manželka jeho pána působila mnoho utrpení, až nakonec dosáhla toho, že byl uvězněn do žaláře. Bůh ho však neopustil. Josef byl totiž zdrženlivý, mírný, čistý a neposkvrněný duší i tělem. Díky Boží přízni pod tíhou všech těch neštěstí nepadl, ale vložil svou naději v Pána a všechno trpělivě snášel. A Bůh jej nakonec pozvedl. Ustanovil ho za vůdce Egypta a všech jeho krajů. A všechny jeho bratry, kteří ho tak nenáviděli, mu podrobil. Všechny tyto uváděné osoby a jim podobné poctu od Boha nezískaly na začátku svého boje ve víře, ale teprve poté co je Bůh vyzkoušel a očistil utrpeními a urážkami. Naučil je jaksepatří vytrvávat v boji. A teprve když viděl, že snášejí utrpení a křivdy statečně, že vkládají celou svou naději v Pána, prokázal jim svou božskou pomocí poctu. A naopak jejich protivníky zahanbil a jim podřídil (20. list).

63. Setrvávejte v trpělivosti a nepovolujte svým srdcím upadat do ochablosti v čase útrap, naopak za ně Bohu děkujte, abyste od něj přijali odměnu. Nechť na vás všech spočine pokoj, pravda a láska k Bohu a vzájemný soulad. Nechť mezi vámi nejsou ani rozepře, ani pomluvy, ani sváry, ani zlá závist, ani neposlušnost, ani pýcha, ani urážky, namířené na kohokoli z lidí, ani posměšky, ani ctižádost, ani nenávist, ani vzájemná nevraživost. Na (mnišská) obydlí, kde k takovým věcem dochází, pak zákonitě dopadá Boží hněv. Vězte přitom, že náš život je na tomto světě velmi krátký. Važte si jej proto a nemarněte ho v nedbalosti, aby vás nezastihla hodina odchodu z tohoto života v momentu, kdy se hněváte na přítele – byli byste tak započteni mezi vrahy lidí, neboť Písmo praví: Každý, kdo nenávidí svého bratra, je vrah (1Jan 3,15). Vůči sobě navzájem mějte slitování a Pán se smiluje nad vámi. Vždyť sám Pán nás nabádá: Odpouštějte, a bude vám odpuštěno (Lk 6,37). Jestliže někoho z vás zasáhne pomluva, ať to přijme s radostí, vše ať vloží na Pána, který je spravedlivý Soudce a Odplatitel. Kdo ale naopak vznese pomluvu proti bližnímu, nechť spěchá, aby se před Pánem kál a svého bližního prosil o odpuštění, aby se nad ním Pán slitoval. Nedovolte zapadnout slunci nad vaším hněvem, jak nás učí Písmo (srv. Ef 4,26). Naopak vytrhávejte i s kořenem ze svých srdcí zlé myšlenky, které vás trýzní ohledně druhých, abyste takovýmto způsobem už v zárodku přeťali každou nevraživost, jejímž kořenem jsou nenávist a závist. Tyto dvě vášně jsou nejhorší a protivné Bohu, ale také lidem. A nikdo nesmí být v ničem v nesouladu s žádným z věřících čili Božích služebníků. Proto ať se nikdo z nás ve své extrémní hlouposti nechvástá a neříká, že prý nabyl vrchu nad bratrem, a nebude mu tedy odpouštět. Nechť je tomu, kdo něco takového říká či vůbec myslí, známo, že svou duši vydal do spárů smrti. Jeho odměnou bude místo, kde je nářek a skřípot zubů, nepřetržité hryzání červa a nehasnoucí oheň (20. list).

64. Procitněme ze spánku, dokud jsme ještě v tomto těle, vzdychejme nad sebou samými. Plačme nad sebou z celého srdce dnem i nocí, abychom vyvázli ze strašlivých muk, sténání, nářku a trýznění, jimž nebude konce. Nevstupujme do široké brány a nechoďme po široké cestě, která vede do záhuby, ačkoli až příliš mnozí po ní kráčejí. Pojďme raději úzkou cestou, vyúsťující do uzoučké brány. Ta totiž vede do života, ačkoli po ní jdou jen velmi nemnozí. Kdo ale jdou po úzké cestě, jsou praví konatelé dobra. Mzdou za jejich práci je radost bez konce a odměnou Boží království. Kdo však ještě není úplně připraven tuto cestu nastoupit, toho úpěnlivě prosím, aby alespoň nebyl nedbalý, dokud nepřijde čas. To proto, aby se mu nestalo, že se v potřebné chvíli ocitne bez oleje, a nadto ještě nenajde nikoho, kdo by mu ho prodal. Neboť to se stalo těm pěti pošetilým pannám, které nenašly nikoho, u koho by olej mohly koupit. Poté jen s pláčem zvolaly: Pane, pane, otevři nám! On však odpověděl: Amen, pravím vám: Neznám vás (Mt 25,11–12). A to se jim přihodilo jedině kvůli lenosti. Pak sice procitly a začaly se snažit, ale už jim to nebylo nic platné. Pán domu totiž vstal a zavřel domovní dveře, jak je psáno. Uvedu vám ještě jeden podobný příklad. Když Noe vstoupil do archy sám se svými syny a jejich manželkami a se vším ostatním, co s ním bylo, a zavřel vrata archy kvůli záplavám vod seslaným na ty, kdo konali zlo, už je více neotevřel. Svým synům nedovolil hledět na strašlivou podívanou, která byla pro ty bezbožné trestem. Tím spíše ti zlí, když se vrata korábu zavřela, nemohli už dovnitř. Už jim nebylo dovoleno být společně se spravedlivými. Naopak všichni kvůli své lenosti a vzdorovitosti zahynuli ve vodách potopy světa. Noe je ale přitom během těch sta let, co archu stavěl, neustále vyzýval k lepšímu životu. Nevěnovali mu však pozornost. Neposlouchali ho, a proto všichni zahynuli (20. list).

65. Zachovávejte bratrství na jednom místě a budujte ho v pokoji, jednomyslnosti, pokoře, bázni Boží a modlitbách. Pak se ve vás dokonale projeví blaho Božího domu a vy jím budete disponovat s radostí a veselím. Ať vás navíc zkrášluje víra, naděje, láska, pokora, bázeň, rozvážnost, ušlechtilost, pokoj a láska k bratřím. Kdo totiž to vše nalezne, bude oděn do svatebního šatu. Bude jednat v souladu s přikázáními Ducha. Setrvávejte neustále v pokoře a trpělivosti a vášně od vás samy uprchnou (20. list).

66. Kdo bude jednat podle Boží vůle, která je sladší než med a naplněná všemi radostmi, tomu bude ona sama napomáhat a upevňovat jej. Umožní jeho duši konat podivuhodné skutky a předem pro ni připraví všechny stezky, které se líbí Pánu. Takovému člověku už nemůže vzdorovat žádný nepřítel. To kvůli tomu, že jedná podle Boží vůle. Kdo se ale řídí svojí vůlí, tomu Bůh v ničem nemůže pomoci. Přenechává jej napospas démonům. Ti pak budou jeho srdce trýznit dnem i nocí. Nedovolí mu v ničem ani na chvilku nalézt pokoj. Ve všem ho učiní bezmocným a nemohoucím, jak ve vnějších skutcích, tak ve vnitřních, a mnoho dalšího zhoubného a škodlivého mu způsobí. Ďábel někdy do takových lidí zasévá i radost a veselí. Nikdy to však nemůže být skutečná radost, ale jedině zamaskovaná křeč a smutek. A i když to bývá radosti podobné, není v tom pravda, ale jde o přelud, protože to nepochází od Boha. Pravá radost vychází od Boha a je dávána pouze tomu, kdo sám sebe neustále přemáhá, aby vlastní vůli odmítal a ve všem plnil Boží vůli. Vůle, která působí v lidském srdci, bývá trojího druhu. První je od ďábla. Druhá je od člověka. Třetí je od Boha. Bůh prvním dvěma není nakloněn, ale schvaluje pouze tu, která pochází od něj. Zkoumejte tedy sami sebe a odmítejte vše vedlejší, zamilujte si výlučně jen Boží vůli. Je totiž dost důležité, aby člověk ve všem neustále hledal a snažil se pochopit Boží vůli. Ubezpečuji vás, že neoprostí-li se člověk plně od svévole vlastního srdce, neodmítne-li sebe sama ve všem, neodhodí-li od sebe všechno bohatství a majetek a neskloní-li se před Pánem prostřednictvím poddajnosti vůči duchovnímu otci, pak vůbec nemůže Boží vůli ani poznat, a tedy ji ani plnit. Proto bude zbaven hlavního požehnání (20. list).

67. Pán nám neřekl, že odměna bude vyplacena tady; ale to, že zde nás čeká pokušení, útlak, nouze a utrpení, a tam odměna. Tento život je aréna asketického zápasu s pokušeními (20. list).

68. Budete-li trpěliví, poslušní a pokorní vůči svým otcům, Pán vám dá překrásnou odměnu. To jsou ony námahy, které budou vzpomenuty před tváří Páně. Kdo poslouchá své otce, poslouchá samého Pána. A kdo poslouchá Pána, poslouchá také své otce (20. list).[67]

69. Tak především věřme z celé duše v našeho Pána Ježíše Krista, jemu se klanějme a buďme před ním pokorní; jeho vůli konejme v každé chvíli a okamžiku (1. proslov).

70. Kráčejme v Boží bázni, neboť je nám nařízeno pracovat s úzkostlivou bázní na vlastní spáse (srv. Flp 2,12). Bázeň Boží z našich duší vykoření všechnu špatnost a hříchy. Kdo ale nemá před Bohem bázeň, upadá do mnohého zlého. Bázeň Boží člověka chrání a opatruje do chvíle, dokud ze sebe neshodí toto tělo, jak je psáno: Bázeň před tebou jsme přijali do svých útrob, trpíme bolestí, abychom porodili ducha spásy[68] (Iz 26,18) (2. proslov).

71. Kdo v sobě nemá žádnou podobu zloby, je dokonalý a připodobňuje se Bohu. Naplňuje ho radost a stává se příbytkem Božího Ducha. Stejně jako lesní požár spálí spousty lesa, zůstane-li bez kontroly, stejně tak zloba, pokud ji vpustíš do svého srdce, zahubí tvoji duši, poskvrní tělo a přinese ti mnoho pomýlených myšlenek.[69] Podnítí sváry, roztržky, pomluvy, závist, nenávist a podobné zlé vášně, které navíc zatěžují také tělo a působí mu nemoci. Pospěšte si proto, abyste dosáhli mírnosti a dobrosrdečnosti svatých, aby vás k sobě přijal náš Pán Ježíš Kristus a každý z vás mohl s radostí říci: Pro mírnost jsi mne přijal a postavil navěky před svou tvář (srv. Žl 41,13) (4. proslov).

72. Bůh praví skrze proroka: Shlédnu jen na pokorného, duchem zkroušeného, plného úcty před mými slovy (Iz 66,2). Stejně k nám promlouvá náš Pán v evangeliu: Učte se ode mne, neboť jsem tichý a pokorný srdcem, a naleznete pro své duše odpočinek (Mt 11,29). Snažte se tedy získávat pokoru a vymýtit ze srdce veškerou pýchu, neboť pyšné srdce je typické pro ďábly. Člověk s pyšným srdcem je podílník ďáblů. Člověka s nadutým srdcem všichni nenávidí, neboť veškeré jeho činy jsou chvástavé. Kvůli tomu padá do mnoha hříchů. Všechny hříchy jsou Bohu odporné, ale ze všech nejodpornější je pýcha v srdci. Kdo domlouvá pyšnému nebo mu dává radu, podobá se tomu, kdo lije vodu do děravé nádoby. Anebo tomu, kdo promlouvá k ptáčeti, které zrovna prolétá kolem. Člověk s pyšným srdcem je před Bohem opovrženíhodný. Avšak lidi srdce pokorného a zkroušeného Bůh neponíží. Sama Boží láska, jež k nám sestoupila z výsosti, se stala pokornou do nejzazší míry. Najděme proto zalíbení v pokoře, abychom mohli zvolat: Popatř na mou bídu a trápení, odpusť mi všechny hříchy (Žl 25,18) (1. a 5. proslov).

73. Nenásledujte žádostivost vašich očí a v srdci neochabujte. Zlá žádostivost totiž korumpuje srdce a zatemňuje mysl. Co nejdále od ní utečte, aby se Boží Duch ve vás přebývající na vás nerozhněval (9. proslov). Začněme vést asketický zápas o čistotu třeba až k smrti. Snažme se všemi způsoby vyvarovat špatných žádostí. Proto se musíme mít na pozoru při pohledu na ženskou krásu. Nebuďme otroky nečistých vášní a ostudných žádostí, které Bůh nenávidí. Vepište si Boží jméno před zraky svých srdcí, aby ve vašich nitrech neustále rezonovalo: Vy jste přece chrám živého Boha (2Kor 6,16). Jsme místo příbytku Ducha Svatého. Koho za sebou vláčí nečistá žádostivost, podobá se před Bohem zvěři, zbavené vší soudnosti, jak praví žalmista, svatý prorok David (srv. Žl 49,13). Proto nesmiřitelně zanevřeme na onen nechvalný zrak a vyzískáme čistotu, neboť ta je slávou Božích andělů. Avšak pokud kvůli ďáblově našeptávání padneme, pak skrze pokání povstaňme a přistupme k tomu, kdo přišel hledat ovci zbloudilou v hříchu (srv. Lk 15,4) (6. proslov).

74. Kdo nedokáže ovládat svá ústa a řeč, ať se stará aspoň o to, aby byl ve slovech stručný (srv. Job 11,3). Měj se tedy na pozoru, člověče! Ovládni svůj jazyk a nemnož slova, abys tím nenásobil hříchy. Polož prst na ústa a spoutej svůj jazyk, protože mluvka v sobě neponechává místa pro Ducha Svatého. Jestliže se s tebou někdo, většinou ještě nováček, pustí do hovoru a ptá se na něco spasitelného pro vlastní duši, odpověz mu. Ptá-li se tě ale na něco, co mu žádný užitek nepřinese, buď jako hluchý. Dělej, že neslyšíš. Buď jako němý, který nemluví (8. proslov).

75. Přinuťme se pevně držet stráž nad svými ústy, abychom o nikom neříkali nic špatného, protože špatná slova jsou horší než jakýkoli jed. Všechny rány se vyhojují, ale na ránu, již zasadil jazyk, není lék. Jazyk neopatrného pomlouvače, jehož motivuje ďábel, je jedovatější než jazyk zmije. Podněcuje totiž sváry a hořká nepřátelství mezi bratřími. Zasévá rozepře a ničemnosti mezi mírné. Rozeštvává početná lidská společenství. Vyhýbejte se tedy pomlouvání druhých a cvičte se v mlčenlivosti. Kdo miluje mlčení, žije v blízkosti Boha a jeho andělů. Pro něj je připraveno místo na výsostech. Pán říká, že bude střežit tvoje cesty, budeš-li ty hlídat svá ústa (srv. Př 13,3) (10. proslov).

76. Písmo svaté potvrzuje, že stud bývá dvojího druhu. První je ten, z něhož se rodí hřích. Druhý pak ten, z něhož pocházejí sláva a milost (srv. Sir 4,21). Jen stydlivost bránící nám ve spáchání hříchu je pravý a spásonosný stud. Ale stud, z něhož se naopak hřích rodí, je stydlivost bránící plnění Božích přikázání. Nestyď se dělat nic, co je v souladu s Boží vůlí, a v díle pravdy nic neskrývej. Neboj se hlásat Pánovo učení, tedy slova moudrosti, a nestyď se své hříchy odhalovat svému duchovnímu otci (12. proslov).

77. Našeho Pána vedl soucit s našimi dušemi. V evangeliu o tom říká: Běda, když o vás budou lidé dobře mluvit a oslavovat vás, ale vy nebudete hledat slávu samého Boha (srv. Lk 6,26; Jan 5,44). A tak je třeba vést asketický boj až do smrti potíráním ctižádosti a jejích nejhorších výhonků, aby nás nepřivedly do záhuby. Vyhýbej se ctižádosti, neboť až příliš mnozí kvůli ní zahynuli. Ctižádost člověka nabádá ke konání mnohých skutků: půstů, modliteb, častých nočních bdění i k udělování almužen rozdávaných na odiv před druhými a mnoho podobného. Ctižádostivý tím ale nesklidí nic jiného než stud a hanbu. Proto se nesnažme ukazovat na odiv. Zejména ne ve velikých věcech. To proto, abychom kvůli tomu nezhynuli. Nenechme se mást nespočetnými druhy ctižádosti, protože démonů ctižádosti je příliš mnoho. Naopak se o to horlivěji zaměřme na získávání slávy svatých, stejně jako jejich chudoby, abychom získali onu sladkou Boží chválu: Blahoslavení chudí v duchu, neboť jejich je Nebeské království (Mt 5,3) (13. proslov).

78. Náš Pán Ježíš Kristus ve svém evangeliu řekl: Trpělivostí zachráníte svou duši (Lk 21,19). A také: Kdo vytrvá až do konce, bude spasen (Mt 10,22; 24,13). S jakou horlivostí bychom se proto měli opravdově namáhat a snášet protivenství, abychom dosáhli toho, co je nám připraveno na nebesích?! Především se dříve, než prolijí naši krev, přestaňme chvástat, protože ani jeden umělec se nechlubí svým výtvorem, dokud není zcela dokončen. Blahoslaveným lze nazývat jedině toho, kdo získal vítězství vytrvalostí. Až nastane jeho čas, bude oslaven na výšinách stejně jako Lazar (14. proslov).

79. Žalmista David pravil: Jak sladké jsou na mém patru tvé výroky, nad med jsou sladší pro má ústa (Žl 119,103). A také: Hospodinovy výroky jsou dražší nad zlato (Žl 19,10–11). Skutečně blahoslavený je ten, kdo bdí a plní přikázání našeho Pána Ježíše Krista až do chvíle, dokud nedosáhne jeho pravého poznání, kdy může říci: Podivuhodná je pro mě tvá znalost (Žl 139,6). Obávej se vlastní nevěry, aby se na tebe nerozhněval ten, který nás stvořil. Kdo hlásá pravdu nevěřícímu, vytýká mu nebo ho učí, podobá se člověku, jenž hází nejdrahocennější perly do mořských hlubin. A jako se naopak vodopád valí po skále přímo dolů, tak Pánovo slovo prýští do duše věřícího (15. proslov).

80. Bděme a vytrvale rozněcujme blahodárnou horlivost v příbytku naší mysli, aby nás nepovažovali za nedbalé a lenivé. Toho, kdo je horlivý a bdělý, vášně nikdy neovládnou. A i když kvůli nástrahám pokušitele upadne, horlivost a bdělost ho ihned znovu oživí. Padne-li však kvůli ďáblovým pokušením někdo nedbalý a bezstarostný, kdo postrádá horlivost a vstřícnost vůči Bohu, takový si spáchaného hříchu ani nepovšimne. To proto, že jeho srdce je tvrdé jako kámen. Podobá se pak tupou lhostejností podřízené a osedlané mule, na niž může každý vsednout, aniž by se ona jakkoli protivila. Ďábel u takového typu lidí nechává rozbujet všechny projevy smyslné žádostivosti a totální rozklad. Každého z nich vleče, kam se mu jen zachce, dokud se nerealizují jeho zvrácenosti. A ten člověk pak umírá se sténáním a pláčem. Nedbalý se podobá zpustošenému domu, z něhož se obyvatelé dávno odstěhovali. Takový dům nemá pro nikoho žádnou cenu. Naopak je všem odporný. Je jakoby prokletý. Je jako hnízdo zmijí, štírů a všelijakých úskočných šelem. Nikdo se o něj nestará, protože se rozpadl a zpustl. Ano, takový je stav lajdáka! Proto si snažte uchovat horlivost a nikdy ji neodkládejte, abyste se neocitli v moci nepřítele! Je-li v člověku nádherná horlivost a starost o Boží věci, tehdy ho po všech pádech a újmách bezpečně obnovuje a varuje, takže se člověk nakonec stává místem spočinutí Ducha Svatého. A když šťastně dokončí svou pouť, je uznán za hodného v pokoji vstoupit do místa příbytku svatých (16. proslov).

81. Slyšeli jste, co říká svatý Pavel o panenství: O pannách mi Pán nedal žádný příkaz (1Kor 7,25). Žádný pokyn nedostal, protože ne všichni mohou tak těžké břímě snášet. Proto je také ponecháno na svobodné volbě těch, kdo jsou schopni je nést. Nikdo panenský ať se svojí neporušeností nevychloubá, neboť je to milost daná samotným Bohem. Panenství od sebe vzdaluje tužby po ženách, tělesnou žádostivost, pýchu srdce a lásku ke všemu, co je ďáblovo. Také od sebe daleko odhání nesnášenlivou reptavost, nenávist k lidem a světskou slávu. Působí příklon k bohoslužbě, spoutává jazyk a útroby ovládá půstem. Je-li tím vším panenství ozdobeno, stává se z něj čistá oběť bez poskvrny. Budeš-li se však ty, panenská duše, starat o vybraná jídla a přespříliš zaobírat sama sebou, ve všech skutcích budeš zahanbena. Nebudeš-li strážit svůj jazyk, budeš celý život prázdná a veliké námahy jsi podstoupila nadarmo (17. proslov).

82. Dejme se tedy správnou cestou, po níž kráčeli svatí, o nichž je psáno: Blaze těm, jejichž cesta je bezúhonná, kteří kráčejí v zákoně Hospodinově (Žl 119,1). Je to cesta čistoty těla, čistoty jazyka, čistoty zraku, čistoty rukou, čistoty sluchu, čistoty nohou, správného smýšlení před Bohem a čistoty srdce ve vzájemných vztazích, jak vyznáváme v modlitbách: Stvoř mi čisté srdce, Bože! Obnov ve mně ducha vytrvalosti (Žl 51,12) (18. proslov).

48 Body 1–15 obsahují slova převzatá z životopisu svatého Antonína Velikého, napsaného svatým Atanášem (pozn. autora).

49 Разумность (σύνεσις; γνῶσις) – ve smyslu rozvážnost, zdravý úsudek.

50 Podle řeckých otců je lidská přirozenost dobrá. Rovněž Filokalie mluví o přirozenosti při stvoření, před pádem Adama a Evy, kterou Kristus vykoupil a znovuobnovil a do které duchovním životem dorůstáme.

51 Помыслы; srv. pozn. 29, s. 21–22.

52 Помыслы; srv. tamtéž.

53 Verš Př 24,15 odpovídá církevněslovanskému překladu Starého zákona podle Septuaginty.

54 Помышлениe – termín vyjadřuje totéž co výraz logisma, tedy vnuknutí od Zlého (ve formě skrytých nápadů, myšlenek, představ i pocitů, což má vše odvést člověka od skutečné pravdy k pouhému zdání pravdy, nebo rovnou ke lži). Překládáme souhrnným termínem zlé skryté/vnitřní myšlenky. Jedná-li se o termín плотские помышления, překládáme jako tělesná pokušení.

55 Od čísla 16 začínají rady vyňaté z jeho 20 listů (pozn. autora).

56 Веления ума – příkazy mysli (rozumu). Výraz ум (νοῦς) znamená mysl, intelekt, což je rozměr psyché mnohem širší nežli pouze diskurzivně pracující rozum (розум; διάνοια; ratio). Dbáme o toto významové rozlišení, a tak i když se obecně oba termíny používají jako synonyma, překládáme výraz ум jako mysl, nikoli jako rozum, neboť pro vysvětlení dynamiky duchovního života je toto rozlišení podstatné. Ovšem místa, kde originál užívá termín природа умная, překládáme samozřejmě rozumová přirozenost.

57 Инок (μοναχός) – ze stsl. инокъ, odvozeno z psl. tvaru *inъ – jeden.

58 Уныние; srv. pozn. 27, s. 20.

59 [Всещедрый Бог].

60 Плоть; srv. pozn. 31, s. 22.

61 Помыслы; srv. pozn. 29, s. 21–22.

62 Помышления; srv. pozn. 54, s. 34.

63 Природа умная – překládáme jako rozumová přirozenost, i když výstižnější by byl termín inteligibilní, který vystihuje to, co je poznatelné jen myslí, a přitom není racionalistické v pejorativním smyslu (pozn. překladatele).

64 [Ослабела наша умная сила]; varianta: inteligibilní (pozn. překladatele).

65 [Есть обучивший все чувства свои]; lat. sensus suos erudiit; srv. ANTONÍN VELIKÝ, Epistolae viginti, 17, in PG 40,1044–1045; чувство (αἴσθησις; stsl. чувьствиe; csl. почувати – smysly, city, pocity: celý komplex vnitřních hnutí; духовные чувства (πνευματικές αἰσθήσεις) – duchovní smysly; телесные чувства (σωματικές αἰσθήσεις) – tělesné smysly.

66 Český liturgický překlad uvádí: koš zralého ovoce. Teofan Zatvornik cituje Písmo z církevněslovanského překladu podle Septuaginty.

67 Od čísla 69 začínají rady vyňaté z 20 proslovů určených pro mnichy (pozn. autora).

68 Český liturgický překlad uvádí: Počali jsme a jako k porodu jsme pracovali, a porodili jsme vítr. Teofan Zatvornik cituje Písmo z církevněslovanského překladu podle Septuaginty.

69 [Много принесет тебе неправых помышлений]; lat. Et multa tibi afferet mala et iniquas cogitationes; srv. ANTONÍN VELIKÝ, Sermones XX ad filios suos monachos, 4, in PG 40,965.

II. Rady k ctnostnému jednání ve sto sedmdesáti verších

1. Lidé se často nazývají rozumní, ale je to obvykle nesprávně používaný termín. Rozumní nejsou ti, kdo se naučili citátům a písemnostem dávných mudrců, ale ti, kdo mají rozumnou duši. Rozumní jsou ti, kdo dokáží rozpoznávat, co je dobro a co zlo. Vyhýbají se tomu, co je pro duši zlé a škodlivé. A naopak hledají, co je pro ni dobré a užitečné. Rozumně o to dbají a podle toho jednají s velikou vděčností Bohu. Jedině takové lidi lze pokládat za rozumné.

2. Skutečně rozumný člověk má jen jednu starost: aby z celé duše poslouchal Boha a byl vůči němu ve všem vstřícný. Jedině tomu a ničemu jinému učí svou duši. Bohu děkuje za jeho dobrotivou prozřetelnost, ať už se ocitne v jakýchkoli životních nesnázích. Jako není vhodné, abychom spílali lékařům za to, že léčí naše tělo hořkými a nepříjemnými léky, zrovna tak je nemístná nevděčnost Bohu za to, co nám připadá neradostné. Nechápeme totiž často, že se vše děje na základě jeho prozřetelnosti a v náš prospěch. V takovémto chápání a v takové víře v Boha totiž spočívá spása a pokoj duše.

3. Zdrženlivost, mírnost, neporušenost, pevnost, trpělivost a podobné veliké ctnosti jsou jakoby válečné síly, které jsme dostali od Boha, abychom se jejich pomocí stavěli na odpor a hájili bojové pozice proti příchozím obtížím. Tyto ctnosti nám v čase zuřících nesnází pomáhají. Takže budeme-li se v těchto silách cvičit a mít je vždy pohotově přichystané, nic z toho, co se s námi děje, nebude obtížné ani bolestivé, zhoubné ani nesnesitelné. Všechno to budeme překonávat ctnostmi v nás zabydlenými. Na toto však nepomýšlí ti, jejichž duše není rozumná. Nevěří totiž, že všechno nám bývá ku prospěchu, aby naše ctnosti mohly zazářit a my za ně byli Bohem korunováni.

4. Považuješ-li bohatství a všechny rozkoše z něj plynoucí za pouhé přeludné pozlátko a víš-li, že ctnostný a bohulibý život je mnohem lepší než bohatství, pak na tomto přesvědčení pevně trvej. Stále je měj na paměti. Potom přestaneš vzdychat, nebudeš ani naříkat nebo proti někomu reptat, ale za vše budeš Bohu děkovat, a to i když horší než ty budou chváleni za výřečnost nebo vzdělanost či pro své bohatství. Nenasytnou touhu po zbohatnutí a radovánkách, slavomam a ctižádost vždy provází neznalost pravdy. Jsou to nejhorší vášně duše.

5. Když rozumný člověk zkoumá sám sebe, poznává, co má dělat a co je mu prospěšné. Vidí, co je v souladu s jeho duší, co vede ke spáse, i co je duši naopak cizí a pro ni zhoubné. Takovým způsobem se vyhýbá tomu, co duši škodí, jako tomu, co je vůči ní cizí.

6. Čím střídmější život člověk vede, tím bývá klidnější. Nestará se totiž o řadu věcí: o služebné, nádeníky nebo získávání dobytka. Když k tomu všemu ale přilneme, zákonitě se vystavujeme všelijakým těžkostem, které pak lidi vedou k reptání proti Bohu. Naše svévolná touha mít co nejvíce nás tímto způsobem naplňuje zmatkem. Tak bloudíme v temnotě hříšného života, a přitom sami sebe neznáme.

7. Nepatří se říkat, že člověk nemůže vést ctnostný život ani že je to nesnadné. Naopak je to pro každého bez rozdílu velmi snadno dosažitelné. Z lidí však ctnostný život vedou jedině zbožní, jejichž mysl miluje Boha. Běžná (obvyklá) mysl je mysl světská a proměnlivá, z níž vyvstávají dobré i špatné myšlenky. Je nestálá a má sklony k hmotným věcem. Mysl, která miluje Boha, naproti tomu odporuje zlu, které je zabydlené v lidech skrze svévolnou lehkomyslnost.

8. Nevzdělanci a prosťáčci pokládají vědu za směšnou záležitost. Nechtějí o ní slyšet, protože je usvědčuje z nevědomosti, zatímco oni by si přáli, aby se všichni podobali jim. A totéž platí o lidech, kteří jsou v životě a mravech nezdrženliví. Také ti si horoucně přejí, aby byli všichni horší než oni. Proto si na svou obhajobu vymýšlejí, že prý je na světě většina lidí zlých. Duše hyne a rozkládá se kvůli hříšnému zlu, které je mnohovrstevnaté a kumuluje v sobě smilstvo, pýchu, chamtivost, hněv, aroganci, rozháranost, vraždu, reptavost, závist, zištnost, dravost, netrpělivost, lživost, poživačnost, lenost, smutek, bojácnost, nenávist, odsuzování, zlenivění, omyl, nevědomost, oklamanost a zapomenutí na Boha. Těmito a podobnými věcmi bývá trýzněna ubohá duše, která se Bohu vzdaluje.

9. Jestli opravdu kdo vede asketicky ctnostný a chvályhodný život, nelze soudit na základě vnějšího chování, protože to může být pokrytecké, ani podle falešného způsobu života, ale podle toho, jak kdo ctnostný život v lásce k Bohu promítá do skutku (podobně jako mistrný malíř nebo sochař do svého díla), a tak se odvrací od všelijakých rozkoší jako od zlých nástrah.

10. Bohatý člověk, byť třeba i urozeného původu, ale bez duševního vzdělání a ctnostného života, je v očích zdravě uvažujících lidí nešťastný. A naopak nuzák či otrok je i ve svém stavu šťasten, zdobí-li jej vzdělání a ctnost. Podobně jako když poutníci zabloudí na cestách a hynou, stejně tak hynou ti, kdo se nestarají o ctnostný život, protože je usmýkají marné touhy.

11. Skutečně životy druhých formuje ten, kdo dokáže zjemňovat jejich nevzdělané mravy a přivádí je k zájmu o vědy a vzdělanost. A stejně tak je třeba považovat za formovatele lidí ty, kdo přivádějí nezdrženlivě žijící ke ctnostnému a bohulibému životu, neboť tím je jakoby znovuvytvářejí. Mírnost a zdrženlivost jsou pro lidské duše štěstím a dobrou nadějí.

12. Lidé vskutku musejí patřičným způsobem uspořádat svůj život a mravy. Když bude tady zjednána náprava, pohodlněji poznají také Boha. Ti, kdo totiž Boha ctí z celého srdce a s plnou vírou, prozřetelně od něj také dostávají pomoc ke zkrocení hněvu a žádostivosti. Žádostivost a hněv jsou totiž příčinou všeho zla.

13. Člověkem by se měl nazývat ten, kdo je rozumný podle prvního bodu, anebo ten, kdo je ochoten napravit se. Toho, kdo se napravit nechce, však člověkem nazývat nelze, protože nenapravitelnost je nelidská vlastnost. Takovým lidem je třeba na dálku se vyhýbat. Kdo se sžili se zlem, nebudou nikdy započteni mezi nesmrtelné (tj. nesmrtelné v blaženosti).

14. Jedině samotnou prací, kterou se v nás zkvalitňuje rozumnost (podle prvního bodu), se stáváme hodnými nazývat se lidmi. Pokud ale tuto rozumnost nemáme, lišíme se od němých tváří jedině jiným rozmístěním tělesných částí a darem slova. Nechť tedy rozumný člověk pochopí, že je nesmrtelný, a pak ať má v nenávisti veškerou hanebnou žádostivost, která bývá u lidí příčinou smrti.

15. Pravý umělec ukazuje své umění tím, že adekvátně zvolený materiál opracovává do nádherných tvarů. Materiálem bývá dřevo, měď, zlato nebo stříbro. I my máme ukazovat, že nejsme lidmi jen tím, jak jsme vystavěni tělesně, ale především tím, že jsme v duši opravdu rozumní. Tím, že se podřizujeme zákonům dobrého žití, tj. ctnostnému a bohulibému životu. Opravdu rozumná a Boha milující duše zná vše, co a jak má v životě být. V lásce Boha usmiřuje a upřímně mu děkuje. Směřuje k němu všemi touhami a celou myslí.

16. Většina kormidelníků ostražitě nasměrovává koráb vpřed, aby nenarazila na kámen pod vodou anebo na nějaké ostré skalisko. Stejně tak by měli ti, kdo horlivě usilují o ctnostný život, pečlivě promýšlet, co mají dělat a čemu se vyhýbat. Za prospěšné pro sebe by měli pokládat jedině to, k čemu je nabádají pravdivé Boží zákony. Tím se z duše vytínají zlé pokoušející myšlenky.[70]

17. Jako kormidelníci a vozkové dosahují ve své práci důvtipem a pečlivostí dokonalosti, tak také ti, kdo horlivě usilují o pravý ctnostný život, musejí pozorně zvažovat a starat se o to, aby žili jaksepatří a v souladu s Boží vůlí. Neboť ten, kdo o to usiluje a přesvědčil se, že vytouženého může také dosáhnout, ten vírou dosahuje nepomíjivosti (čistého života).

18. Nepovažuj za svobodné ty, kdo jsou svobodní svým společenským postavením, ale ty, kdo jsou svobodní svým životem a mravy. Nemají se nazývat opravdu svobodnými například bohatí nebo urození, jsou-li zároveň zlí a neukáznění, protože tací jsou otroci vlastních smyslových vášní. Svobodu a blaho v duši vytváří opravdová čistota a opovržení vším dočasným.

19. Stále měj na paměti, aby ses nepřetržitě projevoval jako moudrý. K tomu je ale zapotřebí žít dobrým životem a konat odpovídající skutky. Vždyť nemocní také nepovažují lékaře za zachránce a dobrodince podle jeho slov, ale podle skutků.

20. Je-li duše skutečně rozumná a ctnostná, to se projevuje v pohledu, gestech, hlase, úsměvu, při rozhovoru a komunikaci. V takovém člověku se vše změnilo a dostalo podobu ztělesnění dobra. Mysl člověka, který miluje Boha, zavírá jako bdělý vrátný bránu před zlými a hanebnými myšlenkami.

21. Pozorně si prohlédni své okolí a věz, že nadřízení a vládci mají vládu jen nad tvým tělem. Ne však nad duší. A to měj neustále na paměti. Když ti proto poručí třeba někoho zabít nebo učinit něco jiného nepatřičného, nespravedlivého a škodlivého pro duši, netřeba je poslouchat, i kdyby tě za to měli tělesně mučit. Bůh v člověku stvořil svobodnou duši, která sama sobě panuje. Člověk tedy může jednat, jak chce, ať už dobře, nebo špatně.

22. Rozumná duše se snaží zbavit lehkomyslné prostopášnosti, arogance, pýchy, klamu, závisti, hrabivosti a tomu podobného, neboť to vše jsou projevy démonů a zlé svévole. Všechno to při pečlivé snaze a pozorném promýšlení dokáže překonat člověk, jehož touhy se neupínají k nízkým libůstkám.

23. Ti, kterým plyne život ve stálých, malých a nepříliš vysokých asketických bojích a snaží se nebezpečím vyhýbat, ani nemusejí být nějak zvláště opatrní. Tím, že ve všem přemáhají už svoje touhy, pohodlně také nacházejí cestu vedoucí k Bohu.

24. Rozumní lidé nemají zapotřebí účastnit se různorodých diskusí, ale jen těch, které jim přinášejí užitek a které vedou k poznání Boží vůle; neboť ona je tou cestou, po níž se lidé opět navracejí do života a k věčnému světlu.

25. Těm, kdo se snaží žít ctnostně a v lásce k Bohu, je třeba zbavit se ješitnosti a jakékoli prázdné a falešné slávy. Měli by usilovat o dobrou nápravu života a srdce. Bohulibá a pevná mysl je vedením a cestou k Bohu.

26. Pražádný užitek nebude ze studia věd, když duše nebude žít dobrým životem v lásce k Bohu. Příčinou všeho zla je omyl, sebeklam a neznalost Boha.

27. Dobré lidi, kteří milují Boha, vychovává hlubší uvažování o dobrém životě a starost o duši. Kdo Boha hledá, nalézá jej tím, že veškerou smyslnou žádostivost přemáhá neustálou modlitbou k němu. Takový člověk se nebojí démonů.

28. Kdo jsou klamáni pozemskými vymoženostmi, přestože dokonale znají vše, co je třeba dělat, aby vedli dobrý život, podobají se těm, kdo získali léky a léčebné prostředky, avšak neumějí je aplikovat, či se o to dokonce ani nesnaží. Proto z hříchů, kterých jsme se dopustili, neobviňujme ani fakt našeho zrození, ani nikoho jiného, ale jedině sebe sama. Jestliže se totiž duše příliš ochotně oddá lenivosti a najde v bezstarostnosti zalíbení, přestává být neporazitelná.

29. Kdo proto neumí odlišit, co je dobro a co zlo, neuvážlivě také soudí, kdo z lidí je dobrý a kdo špatný. Člověk, který zná Boha, je dobrý. A není-li dobrý, znamená to, že Boha nezná a ani od něj nikdy nebude poznán. To proto, že jediný způsob, jak Boha poznat, je dobrota.

30. Dobří a Boha milující lidé usvědčují druhé z něčeho zlého přímým jednáním tváří v tvář. Ty však, kdo momentálně nejsou v jejich přítomnosti, nejenže neobviňují, ale ani těm, kdo se o nepřítomných pokouší říkat něco špatného, to nedovolí.

31. Při rozhovorech nesmí docházet k žádným projevům hrubosti. To proto, že rozumné lidi zdobí obvykle skromnost a neporušenost více než panny. Mysl milující Boha je světlo, které osvěcuje duši tak jako slunce tělo.

32. Při každé duševní vášni vyvstávající proti tobě pamatuj, že ti, kdo uvažují správně a přejí si postavit dům svého osudu na vhodném a pevném základu, nepokládají za radost získávání pomíjivého bohatství, ale pravou slávu (na nebesích). A právě to je činí blaženými. Bohatství ti mohou ukrást nebo se ho prostě zmocní silnější. Jedině duševní ctnost je proto bezpečný a nezcizitelný majetek. A to přitom takový, který svého majitele zachraňuje až do smrti. Ty, kdo takto uvažují, nepřitahuje iluzorní třpyt bohatství a všech jiných pomíjivých radovánek.

33. Nestálí a nezkušení nemají co zkoušet rozumné muže. Rozumný je ten, kdo vychází Bohu vstříc a spíše mlčí. Anebo když už mluví, pak poskrovnu a jen to, co je zapotřebí a co se líbí Bohu.

34. Kdo usiluje o ctnostný život v lásce k Bohu, je horlivý v realizaci ctností. Snaží se je získat jako majetek, který tvoří neodňatelnou součást jeho vlastnictví a přináší mu věčnou radost. Dočasné naproti tomu využívá jen do té míry, nakolik je toho zapotřebí a jak to dává a chce Bůh. Užívá toho pak s veselím a upřímnou vděčností, i kdyby toho bylo skutečně jen velmi poskrovnu. Boháč totiž živí jedině tělo. Jeho život je pouhý koloběh hmoty. Avšak poznání Boha přináší zdrženlivost, dobrotu, dobročinnost; zbožnost a mírnost zbožšťují duši.

35. Kdo jsou u moci a jiné nutí dělat nepatřičné a pro duši škodlivé věci, nevládnou duši, která je stvořena jako suverénní. Mají vládu jen nad tělem, nikoli však nad svobodnou vůlí, jejímž pánem zůstává podle daru svého Stvořitele rozumný člověk. A ten je mocnější než všechny vlády světa dohromady, než všechno donucování a každá moc.

36. Kdo považují za neštěstí ztrátu peněz, dětí, otroků nebo jiného majetku, nechť vědí, že v prvním případě by měli vystačit s tím, co jim dává Bůh. Je-li toho však zapotřebí, měli by to odevzdávat zpět upřímně a bez vytáček. Neměli by kvůli žádné podobné ztrátě smutnit. Ani kvůli tomu, že nedostali odpovídající kompenzaci. Vracejí to nazpět podobně jako ti, kdo neužívali své vlastní.

37. Člověk s dobrými vlastnostmi nemá prodávat svoji svobodu kvůli získání bohatství, i kdyby to, co by takto získal, bylo velmi významné. Pozemská štěstí se totiž podobají spánku a bohatství má jen klamný, nepravý a krátkodobý třpyt.

38. Lidé se skutečně lidskými kvalitami (ve smyslu, jaký jsme uvedli výše) se musejí tak snažit o ctnostný život v lásce k Bohu, aby jejich ctnostný život mezi ostatními lidmi zářil podobně, jako se vyjímá všem dobře viditelný uzoučký purpur, na ozdobu lemující povrch bílého oděvu. Takovým způsobem bude totiž spolehlivější jejich horlivost v dosahování duševních ctností.

39. Uvážliví lidé by měli dobře zkoumat svou sílu (pohotovost k boji) a držet v šiku ctnosti nacházející se v duši, aby tak byli vždy připraveni postavit se na odpor útočícím vášním. Měli by je odrážet silou přítomnou v duši (plukem ctností), kterou jim na základě přirozenosti daroval Bůh. Jmenovitě to jsou: proti svůdné nádheře a každé pro duši škodlivé smyslné žádostivosti – zdrženlivost. Proti nouzi a bídě– trpělivost (snášenlivost). Proti prchlivosti a hněvu – mírnost a tomu podobné (srv. 3. verš).[71]

40. Dobrým a moudrým člověkem se nelze stát hned. Dosahujeme toho pozorným posuzováním, cvičením, zkušeností a dlouhodobým asketickým bojem. Ale hlavně silnou touhou po konání dobra. Dobrý a Boha milující člověk, jenž se Boha snaží doopravdy poznat, si nedopřeje klidu. Snaží se vše bez výjimky konat tak, aby se to líbilo Bohu. Ale s takovými muži se lze setkat opravdu jen zřídkakdy.

41. Lidé, kteří nemají přirozenou náklonnost k dobru, by neměli zoufat. Neměli by skládat ruce do klína a zlhostejnět k ctnostnému životu v lásce k Bohu, ať už se zdá být pro ně tento život jakkoli nedostupný a nedosažitelný. Také oni by měli pouvažovat a vynaložit usilovnou péči o sebe. Nemohou sice dosáhnout vrcholu ctnosti a dokonalosti, ale budou-li nad sebou přemýšlet a usilovat o zlepšení, v každém případě se lepšími stanou, anebo přinejmenším se nestanou horšími. A už to je nemalý přínos pro duši.

42. Člověk se svou myslí dotýká nevýslovné božské síly, zatímco tělo jej spřízňuje se zvířaty. Ale ve skutečnosti je jen málo takových, kdo jsou rozumní jako praví lidé a snaží se obracet myslí k Bohu a Spasiteli a dosáhnout s ním podobnosti. Takoví lidé to dokazují skutky a ctnostným životem. Nicméně drtivá většina lidí má duši zvířecky tupou. Své božské a nesmrtelné povolání opouštějí. Přijetí Bohem za syny se zříkají a raději se přiklánějí k mrtvé, nebohé a dočasné příbuznosti s těly. Jako němá zvířata žijí jedině tělesným životem, rozpalují se žádostí a tak se vlastně sami odlučují od Boha. Své duše z nebe svrhávají do propasti tělesných tužeb.

43. Rozumný muž se zamýšlí nad spolupřebýváním a společenstvím s Bohem. Proto nikdy nepřilne k ničemu pozemskému a nízkému, ale naopak se neustále snaží svou mysl pozvedávat vzhůru k nebeskému a věčnému. Ví totiž, že Boží vůle jako příčina veškerého dobra a zdroj věčného štěstí pro lidi tkví v tom, aby člověk dosáhl spásy.

44. Setkáš-li se s člověkem, který rád vede spory a hodlá s tebou vstoupit do boje proti pravdě a tomu, co je evidentní a samozřejmé, ihned polemiku ukonči. Odvrať se od něj, protože jeho mysl dočista zkameněla. Protože stejně jako zkažená voda udělá i z nejlepšího vína patok, tak i zlé debaty (probíhající ve zlu) rozkládají ctnostné lidi v životě a mravech.

45. Vynakládáme-li veškerou svou námahu a prostředky na to, abychom se vyhnuli tělesné smrti, tím spíše se pak musíme snažit vyhnout smrti duchovní. Kdo chce totiž dosáhnout spásy, tomu nebrání žádná překážka, jedině jeho vlastní nedbalost a lenivost duše.

46. O těch, kdo se neradi obeznamují s tím, co je pro ně užitečné a co je třeba považovat za dobro, lze říci, že nejsou zdraví. Avšak ti, kdo pravdu poznali, a přesto o ní bezostyšně vedou pře, ti mají rozumnost již mrtvou.[72] Jejich mravy ovládá živočišnost. Takoví lidé neznají Boha a jejich duši neozařuje světlo.

47. Bůh různé druhy živočichů stvořil svým slovem k našemu užitku. Jedny, aby nám poskytovali potravu, jiné, aby nám sloužili. Ale člověka Bůh stvořil, aby byl svědkem a vděčným vykladačem jeho skutků. O to by tedy měli lidé usilovat, aby (podobně jako němá zvířata) nezemřeli, aniž by viděli a pochopili Boha a jeho skutky. Člověku je vlastní poznání toho, že Bůh může vše. A tomu, kdo může vše, nemůže nikdo vzdorovat. Jako svým slovem stvořil z nejsoucího vše, cokoli jen chtěl, tak i nyní dělá vše pro spásu lidí.

48. Nebeské bytosti jsou nesmrtelné díky dobrotě, která v nich přebývá. Avšak pozemské bytosti se staly smrtelnými kvůli dobrovolnému zlu přítomnému v nich, které se u nerozumných násobí jejich lenivostí a neznalostí Boha.

49. Smrt se pro lidi, kteří jí rozumí, stává nesmrtelností. Ale pro prostoduché, kteří ji nechápou, znamená skutečně smrt. Samotné smrti se však není třeba obávat, je třeba se bát záhuby duše, která spočívá v neznalosti Boha. A to je pro duši skutečně hrozné!

50. Hřích nalezl svoji oporu ve hmotném a semeništěm se mu stalo tělo. Rozumná duše to však chápe, a proto ze sebe břímě hmotného shazuje. A když tomuto břemeni unikne, všemožnými způsoby poznává Boha. Pozorně střeží tělo jako svého nepřítele a odpůrce, kterému není radno důvěřovat. A tímto způsobem duše vítězí nad zlými vášněmi a hmotou, až je nakonec od Boha korunována.

51. Když duše pochopí, co je to hřích, znenávidí si jej jako páchnoucí bestii. Kdo ale hřích nepochopí, miluje jej. A hřích zotročuje svého milovníka. Drží jej ve svém zajetí. A ubohý nešťastník nevidí, v čem spočívá záchrana. Dokonce nad tím ani nepřemýšlí. Domnívá se totiž, že ho hřích zkrášluje, a tak se z něho raduje.

52. Čistá duše je vždy dobrotivá. Proto ji Bůh posvěcuje a ozařuje. A tehdy se i mysl zaobírá dobrem a rodí bohumilé záměry a skutky. Když ale duši poskvrňuje hřích, Bůh se od ní odvrací. Anebo přesněji řečeno, sama duše se takto od Boha odpoutává. Zlí démoni pak vstoupí do myšlenek a záměrů a duši nutkavě pobízejí k nepřípustným skutkům: cizoložstvím, vraždám, zpronevěrám a jim podobným démonským zločinnostem.

53. Kdo Boha znají, bývají naplněni nejrůznějšími dobrými myšlenkami. Protože touží po nebeském, pozemským opovrhují. Takoví lidé se ale ostatním zamlouvají pramálo. Nejenže je většina lidí nenávidí, ale bývají přímo vystaveni nadávkám od nemyslících omezenců. Jsou připraveni snášet krajní chudobu. Vědí totiž, že to, co jiným připadá jako zlo, je pro ně dobro. Kdo přemýšlí o nebeských věcech, věří Bohu. Ví, že vše, co se děje, je záležitostí jeho vůle. Kdo ale takto neuvažuje, nikdy neuvěří, že svět je Boží dílo a je stvořen pro spásu člověka.

54. Kdo jsou naplněni hříchem a zpiti nevědomostí, Boha neznají. To proto, že nejsou uvyklí na střízlivost duše. Bůh je však inteligibilní, takže jej lze poznat jedině střízlivou myslí. Je sice neviditelný, ale přesto ve všem zjevný jako duše v těle. Stejně jako tělo nemůže žít bez duše, tak vše viditelné a jsoucí nemůže vůbec existovat bez Boha.

55. Kvůli čemu byl člověk stvořen? Kvůli tomu, aby poznával Boží stvoření, aby nazíral na samého Boha a oslavoval Stvořitele všeho, protože to vše stvořil pro člověka. Mysl, jež láskou přilnula k Bohu (milující Boha a bohumilá), je neviditelné štěstí, které Bůh daruje těm, kdo jsou toho pro dobrý život hodni.

56. Svobodný je ten, kdo neotročí smyslovým náruživostem, ale rozvahou a neporušeností (cudností) vládne svému tělu. S naprostým vděkem se spokojí se vším, co mu Bůh dává, i kdyby toho bylo skutečně jen velmi poskrovnu. Když nastane vzájemný soulad mezi Boha milující myslí a duší, tělo se pak uklidní a podřídí, už nevyžaduje, neboť duše díky působení mysli zháší všechna tělesná hnutí.

57. Ti, kdo se nespokojí s tím, co mají k tomu, aby se udrželi při životě, ale domáhají se většího, sami sebe zotročují vášněmi, které pak duši uvádějí ve zmatek. Zamořují ji zlými myšlenkami a stále horším iluzorním toužením: našeptávají, co všechno je nedobré, co už nestačí, a proto by to chtělo zas něco nového a lepšího. Jako příliš dlouhé oděvy brání poutníkům při chůzi, stejně tak touha po přebytečném majetku nedovoluje duši asketicky se namáhat, a tak dosahovat spásy.

58. Vězí-li někdo v něčem nedobrovolně a nerad, považuje to za žalář a trest. Proto buď spokojen s tím, co máš. Budeš-li však tento svůj stav snášet bez vděčnosti, a tedy nespokojeně a nerad, staneš se tyranem sebe sama, aniž by sis to uvědomoval. Avšak cesta, jak toho dosáhnout, je jen jedna: opovrhnout světským dobrem.

59. Bůh nám dal zrak proto, abychom rozpoznávali viditelné – co je bílé a co černé. A stejně tak rozum nám Bůh daroval proto, abychom rozlišovali, co je pro duši užitečné a co jí škodí. Když se tužby vymknou zpod kontroly rozvážlivosti, ihned rozpálí náruživou připoutanost ke smyslovým útěchám. A to duši nevede ke spáse ani jí to nedovolí komunikovat s Bohem.

60. Hřích není to, co děláme podle zákona přirozenosti, ale když svévolně konáme něco špatného. Přijímat potravu není hřích, ale je hříchem přijímat ji bez vděčnosti, bez zbožné úcty a nestřídmě. Není hříchem prostě se dívat, ale hřích je pohlížet závistivě, nadutě a lačně. Hříchem není pokojné naslouchání, ale hřích je naslouchat s hněvem. Hříchem není jazykem děkovat a modlit se, ale hřích je dopřát mu pomlouvat a odsuzovat. Hříchem není namáhat si ruce k podávání almužny, ale hřích je umožnit jim krást a vraždit. A tak hřeší každá část našeho těla, jestliže ze svévole dělá zlé místo dobrého jako opak vůle Boží.

61. Pochybuješ-li, že Bůh každý tvůj skutek vidí, pak uvaž, že jestliže ty – člověk a prach – můžeš v jeden a ten samý moment v duchu nazírat všechna tobě známá místa a přemýšlet o nich; tím spíše přece Bůh vše vidí jako hořčičné zrno na dlani, neboť všemu dává život a vše udržuje podle své vůle.

62. Zavřeš-li dveře svého příbytku a zůstaneš sám, věz, že spolu s tebou tam přebývá anděl, kterého Bůh každému člověku určil. Heléni jej nazývají „duchem domácnosti“ (duch domácího krbu). Tento anděl nikdy nespí. Neustále je při tobě a všechno vidí. Nelze jej oklamat a tma tě před ním neskryje. Zároveň si uvědom, že spolu s ním je při tobě neustále a na každém místě přítomen také Bůh. Není totiž místa ani částečky hmoty, kde by Bůh nebyl. Neboť on je nade vším a vše svou rukou objímá.

63. Zachovávají-li vojáci věrnost králi kvůli tomu, že jim za to poskytuje stravu, nemáme se pak tím spíše snažit my a Bohu vzdávat díky neutichajícími rty?! Nemáme neustále vycházet vstříc tomu, který vše stvořil pro člověka?!

64. Vděčnost Bohu a dobrý život, to je plod, jenž člověk Bohu přináší. Ale jako pozemské plody nedozrávají ve stejné chvíli, ale potřebují svůj čas, déšť a péči, tak lidské plody zase vyžadují asketický zápas, rozvahu, trpělivost, zdrženlivost a vytrvalost až do chvíle, dokud se neprojeví v celé své záři. Avšak budeš-li kvůli nim někdy někomu připadat jako zbožný muž, příliš si nedůvěřuj, dokud vězíš v tomto těle. Stejně tak nic svého nepovažuj za něco, co se plně líbí Bohu. Věz totiž, že pro člověka není snadné uchovat si nevinnost do konce.

65. Lidé nemají nad slovo nic poctivějšího. Slovo je tak důležité, že slovem a vděčností ctíme Boha. Používáme-li slova nepotřebná nebo bezbožná, odhalujeme tím chabost vlastní duše. Pro nezralého člověka je typické, že za vlastní hříchy viní buď to, že se narodil, nebo něco jiného. To v případě, kdy svévolně používá špatná slova nebo koná něco nedobrého.

66. Snažíme-li se léčit určité tělesné nemoci, abychom nebyli na posměch těm, se kterými je nám dáno žít, tím spíše se máme všemi silami snažit o vyléčení nemocí duše. To proto, abychom neskončili jako nepoctivci hodní posměchu – před Bohem, před jehož tváří budeme souzeni. Je nám totiž svěřena vláda nad sebou samými, a proto chceme-li, nemusíme dělat nic špatného. A to dokonce ani tehdy, když po špatném toužíme. Rovněž je v naší moci žít v souladu s Bohem a nikdo nás nikdy nemůže donutit provést cokoli špatného, pokud nechceme. Povedeme-li asketický zápas tímto způsobem, staneme se lidmi hodnými Boha. Budeme žít jako andělé v nebi.

67. Chceš-li, můžeš být otrokem vášní. Ale stejně tak můžeš zůstat svobodný a pod jhem vášní se neohýbat. Bůh tě totiž stvořil samostatného. Budeš-li vítězit nad tělesnými vášněmi, budeš korunován nepomíjející slávou. Kdyby totiž nebyly vášně, nebyly by ani ctnosti. A kdyby nebyly ctnosti, nebyly by věnce, které Bůh daruje lidem, kteří jsou jich hodni.

68. Ti, kdo nevidí, co je jim prospěšné, a nevědí, co je dobro, jsou na duši slepí. Stejně tak slepý je jejich rozum. Není však vhodné je odsuzovat. To proto, abychom pak zákonitě, a aniž bychom to tušili, nebyli vystaveni stejnému zaslepení jako oni.

69. Nesmíme chovat hněv vůči těm, kdo hřeší, ať už si jejich jednání jakkoli trest zaslouží. Viníky je třeba pro samu pravdu obracet (na cestu pravdy) a trestat, je-li to zapotřebí, buď v nich samých, nebo skrze jiné. Ale není dobré se na ně hněvat nebo jim nadávat, protože hněv působí vždy jedině na základě vášně, a nikoli na základě zralé úvahy a pravdy. Ovšem zároveň je nepatřičné přílišné schvalování jednání těch, kdo jsou až přesmíru milosrdní, protože zlé je zapotřebí trestat kvůli samotnému dobru a pravdě. Ne však pro ukojení vlastní hněvivé vášně.

70. Jen jeden duševní majetek je bezpečný a nezcizitelný. Je jím ctnostný život v souladu s Boží vůlí. Je to znalost a konání dobrých skutků. Bohatství je slepý vůdce a špatný rádce. Kdo užívá bohatství špatně, tj. pouze pro své vlastní potěšení, hubí svou zmátoženou duši.

71. Lidé vůbec nepotřebují získávat cokoli nadbytečného. Když už to ale mají, je třeba být neochvějně přesvědčen, že vše pozemské je svou povahou pomíjivé a že jim to může být odňato. Mohou to ztratit nebo to může být zničeno. A tak když něco takového nastane, není třeba kvůli tomu propadat malomyslnosti.

72. Věz, že tělesné nemoci jsou tělu vlastní, protože je pomíjivé a hmotné. Onemocní-li tedy tělo, duše naučená dobru by měla s povděkem projevovat statečnost a trpělivost. Neměla by vinit Boha z toho, že stvořil tělo.

73. Kdo se utkávají na olympijských hrách, nejsou korunováni jako vítězové, pokud zvítězí nad jedním nebo druhým či třetím soupeřem, ale jedině když je porazí všechny. Tak je to také s každým, kdo chce být korunován Bohem. Ten musí svoji duši vyučovat neporušenosti nejen ve vztahu k tělesným vášním, ale i v případě, bývá-li pokoušen zištností, přáním uchvátit cizí, závistí, požitkářstvím, ctižádostí, výčitkami, nebezpečími smrti a tomu podobnými věcmi.

74. Usilujme horlivě o dobrý život v lásce k Bohu, ne však kvůli lidské chvále. Zvolme si ctnostný život kvůli spáse duše. Vždyť smrt každodenně přechází před našimi zraky a vše lidské je vrtkavé.

75. Je v naší moci žít neporušeně, ale stát se boháčem v naší moci není. Takže o co jde?! Není proto žádoucí kárat naši duši kvůli tomu, že touží po dočasném a klamném lesku bohatství, jehož nabytí stejně není v naší moci?! Jak pošetile se tedy chováme, když toužíme po všech bohatstvích! Nevíme snad, že největší ze všech ctností je vnitřní pokora, stejně jako nejhroznější ze všech vášní je požitkářství a nenasytná lačnost po pozemském prospěchu?!

76. Uvážliví lidé by měli mít neustále na paměti, že v tomto životě se namáháme jen nepříliš a dočasně. Po smrti však dostáváme nesrovnatelně větší útěchu a věčnou blaženost. Kdo proto bojuje s vášněmi a přeje si, aby ho Bůh korunoval, nechť nepropadá malomyslnosti ani v případě, upadne-li. Ať ve svém padlém stavu nezůstává, ale ať povstane a začne bojovat znovu a snaží se získat věnec slávy. Ať se až do posledního vzdechu ze svých pádů neustále pozvedá. Tělesné námahy jsou nástroje ctností a pro duši jsou spásonosné.

77. Ztráta pozemského pohodlí činí statečné muže a pravé bojovníky hodné získání věnce od Boha. V tomto životě je proto třeba umrtvovat všechny části těla ve vztahu ke všemu pozemskému. Mrtvý se totiž už o nic pozemského nestará.

78. Přihodí-li se rozumnému člověku podstupujícímu tvrdý asketický boj něco nepříjemného, neměl by ihned klesat na duchu a lekat se, aby se mu nevysmáli za bázlivost. Člověk, jehož přitahuje pozemský lesk, ztrácí svoji důstojnost. Duševní ctnosti nás činí hodnými věčného štěstí, zatímco svévolné lidské hříchy jsou příčinou věčných muk.

79. Rozumný člověk bývá zmáhán duševními vášněmi skrze tělesné smysly, jimiž disponují rozumní tvorové. Tělesných smyslů je pět: zrak, sluch, čich, chuť a hmat. Skrze těchto pět smyslů bývá chuděra duše vystavována nátlaku čtyřem (pro oněch pět smyslů) typickým vášním a často jim padá do zajetí. Těmito čtyřmi duševními vášněmi jsou ctižádost, dychtivost po radovánkách, hněv a strach. Když ale člověk moudře a uvážlivě vášním odolal a zvítězil nad nimi, poté, co zdatně obstál v boji, vášně už jej nepřemáhají. Prožívá už jen stálý duševní klid. Tak je korunován Bohem jako vítěz.

80. Z těch, kdo se zdržují v noclehárnách, někteří postel dostanou, jiným se nepoštěstí; ti pak ulehnou na podlahu, ale usnou stejně tvrdě jako ti na postelích. Když se dočkají konce noci, jedni i druzí opouštějí lože, společně vycházejí z noclehárny a odnášejí si s sebou jen své osobní věci. Podobně je tomu také se všemi, kdo kráčejí po cestě tohoto života. Jak ti, kdo ho prožili ve skromných poměrech, tak i ti, kdo žili ve slávě a bohatství, všichni odcházejí z tohoto života jako z noclehárny. Neodnášejí si s sebou nic z pozemských slastí a bohatství, ale jedině své vlastní skutky, které během života vykonali, ať už dobré, či zlé.

81. Dostává-li se ti významné moci, hned jinému nevyhrožuj smrtí. Věz, že svou přirozeností smrti také podléháš a že každá duše jako poslední oděv shazuje ze sebe vlastní tělo. Když si to jasně uvědomíš, budeš usilovat o život v mírnosti. Budeš konat dobro a za vše vždy děkovat Bohu. Kdo není milosrdný, nemá v sobě ctnost.

82. Smrti se vyhnout nelze a žádný způsob na to neexistuje. Skutečně rozumní lidé to vědí a zkušeně si navykají na ctnost a učí svou mysl lásce k Bohu. Tito lidé pak smrt vítají bez sténání, strachu a nářku. Vědí totiž, že jednak je nevyhnutelná, ale že je také zbavuje zla, jemuž jsme v tomto životě vystaveni.

83. Ty, kdo zapomenou na dobrý život a nesnaží se zalíbit Bohu, kdo nepřemýšlejí nad správnými a v lásce k Bohu ustanovenými pravdami víry, není třeba nenávidět, ale spíš litovat jako ty, kdo jsou ochuzeni na rozvaze a oslepli srdcem i rozumem. Tím totiž, že pokládají zlo za dobro, hynou z nevědomosti. A tak tito v duši nejzatrápenější a nejotupělejší Boha nepoznávají.

84. Ne s každým se pouštěj do diskuse o zbožnosti a dobrém životě. To neříkám ze závisti, ale protože si myslím, že právě nejméně rozumným tak budeš připadat směšný. Sympatizuje totiž podobný s podobným. A vůbec takové diskuse lze vést jen s málo posluchači, anebo přesněji řečeno jsou velmi vzácní. Lepší je proto nehovořit, neboť není to mluvení, co Bůh vyžaduje pro spásu člověka.

85. Duše má soucit s tělem, avšak tělo s duší nesoucítí. Když totiž tělo roztínají vedví, spolu s ním strádá také duše, a když je tělo silné a zdravé, těší se z toho rovněž duševní city. Když ale začne duše nad sebou přemítat, činit pokání, tělo se nad sebou nezačne zamýšlet a kát spolu s duší. Tělo žije samo o sobě, zůstává pozadu (jakoby se nepohybuje). Zamýšlení se nad sebou (kajícnost) je totiž bolestný duševní pocit. A stejně tak v duši vznikají nevědomost, pýcha, nevíra, zištnost, nenávist, závist, hněv, malomyslnost, ctižádost, slavomam, reptavost, necitlivost pro dobro a tomu podobné.

86. Přemýšlíš-li o Bohu, buď zbožný, bez závisti, dobrý, cudný, mírný, překypuj silou, buď sdílný, nesvárlivý a tomu podobné. Neboť kdo tím vším vychází Bohu vstříc, získává nezcizitelné duševní bohatství, stejně jako tím, že nikoho neodsuzuje ani o nikom neříká, že je v něčem nedobrý nebo že zhřešil. Lépe je kriticky zkoumat vlastní špatné jednání a svůj život prověřovat ve svém nitru, zda se Bohu líbí. Co je nám po tom, že jiný není dobrý?!

87. Opravdový člověk se snaží být zbožný. Zbožný je ten, kdo si nepřeje nic, co je mu cizí. A cizí je pro člověka vše stvořené. Jako Boží obraz proto vším opovrhni. Božím obrazem se člověk stává, žije-li správně. Tedy tak, aby se zalíbil Bohu. A toho nelze dosáhnout, nezbaví-li se člověk všeho vášnivého. Čí mysl miluje Boha, vše, co je pro duši spásonosné, se mu daří. Stejně tak upřímný je v každém projevu zbožnosti, který se od něj žádá. Boha milující muž nikomu jinému nikdy nic nevyčítá. Ví totiž, že sám hřeší. A to je znak duše směřující ke spáse.

88. Ti, kdo se ze všech sil snaží dosáhnout dočasného majetku, zapomínají na smrt a záhubu vlastní duše. Libují si v tužbách po zlých skutcích. O to však, co jim může přinést spásu, se nestarají. Tito nešťastníci si ani nedokáží představit, co musejí lidé po smrti kvůli zlu spáchanému na zemi vytrpět.

89. Bůh zlem vinen není. Dal člověku rozum čili schopnost rozlišovat dobro a zlo. Dal mu samostatnost. Ale co je nejdůležitější, až kvůli lidské nedbalosti a bezstarostnosti povstávají zlé vášně. Za ně Bůh v žádném případě vinen není. Démoni se ze svobodné vůle stali zlými právě tak jako velká část lidí.

90. Člověk, který žije zbožně, nedovoluje zlu, aby vstoupilo do jeho duše. A není-li v duši zlo, duše je v bezpečí a nepoškoditelná. Nad takovými nemají moc ani zlostní démoni, ani příchozí nahodilosti. Bůh je zbavuje všeho zla. Tak žijí nepoškození. Jsou ochraňováni jako Bohu podobní. I když někdo takového člověka pochválí, ten se v nitru nad tím usmívá. A když ho zneucťují, urážejícím se nebrání. A to, že o něm mluví hanlivě, ho nijak neznepokojuje.

91. Zlo se k přirozenosti přisává podobně jako měděnka na měď nebo jako špína k tělu. Ale jako měďař nevyrobil měděnku nebo rodiče nezplodili dítě ušpiněné, stejně tak Bůh nestvořil zlo. Bůh člověku daroval svědomí a rozum, aby se zlu vyhýbal. Aby věděl, že mu zlo škodí a připravuje mu muka. Dívej se kolem sebe pozorně. Uvidíš-li nějakého šťastlivce v síle a bohatství, v žádném případě ho nezačni obdivovat, protože k tomu tě může navádět jedině démon. Nechť ti ihned před očima vyvstane smrt. A pak nikdy nezatoužíš po ničem špatném nebo pozemském.

92. Náš Bůh daroval těm, kdo jsou v nebi, nesmrtelnost. Ty, kdo jsou na zemi, stvořil ve stavu, v němž podléhají změnám. Všemu ostatnímu daroval život a pohyb a všechno to je pro člověka. Nenech se tedy nalákat pozemskými přeludy, když ti ďábel začne do duše vkládat zlé myšlenky (pokušení). Ihned si vzpomeň na nebeskou blaženost a řekni si: Budu-li chtít, je v mé moci zvítězit také nad tímto bouřením vášně. Nezvítězím však, budu-li chtít svým tužbám vyhovět. Veď takový asketický boj, abys dokázal spasit svou duši.

93. Život je sjednocováním a souladem mysli (ducha), duše a těla. Smrt však není zánikem těchto sloučených částí, ale jen zpřetrháním jejich svazku. Bůh ale vše chrání i po jejich rozluce.

94. Mysl (duch) není duše, nýbrž Boží dar, který má duši spasit. Mysl, která se snaží zalíbit Bohu, duši předchází a nabádá ji, aby opovrhla dočasným, hmotným a pomíjivým. Vede ji k tomu, aby si naopak zamilovala věčná, nehmotná a nepomíjející štěstí. Tak, aby si člověk, i když žije v těle, představoval a kontemploval nebeské a božské. Takovým způsobem je mysl (duch) milující Boha dobrodincem a zachráncem lidské duše.

95. Duše, která je vůči tělu příliš shovívavá, bývá radovánkami zatemňována a hyne. Duch však, proniknutý láskou k Bohu, působí opačně: působí tělu mnohá utrpení, a tím duši přináší spásu jako lékař, který tělo řeže a spaluje.

96. Jako nerozumná zvěř hynou duše, které nekrotí rozum a neřídí mysl (duch), která by kontrolovala, ovládala a nasměrovávala její vášně, kam je třeba. Jmenovitě smutek a tužby po radovánkách. Proto jejich rozum bývá vlečen vášněmi, jako když s kočím smýkají splašení koně.

97. Nejhroznější nemocí duše, jejím krajním neštěstím a zhoubou je neznalost Boha. Tedy nevědět, že Bůh vše stvořil pro člověka, že jej obdařil rozumem a schopností mluvit a že člověk se s jejich pomocí může povznést vzhůru. Může jimi začít komunikovat s Bohem, kontemplovat jej a oslavovat.

98. Duše žije v těle. V duši přebývá mysl. V mysli pak slovo, jímž kontemplovaný a oslavovaný Bůh činí duši nesmrtelnou. Daruje jí nepomíjejícnost a věčnou blaženost. Bůh totiž všemu jsoucímu daroval bytí výlučně jen na základě své dobroty.

99. Bůh člověka stvořil samostatného. Stvořil jej zcela nezištně jako nekonečně štědrý a dobrý. Dal mu možnost, bude-li chtít, jednat podle Boha. A jednat podle Boha znamená jediné: aby v člověku nebylo zlo. Vždyť chválí-li lidé dobré skutky a ctnosti svatých a Boha milujících lidí, zatímco hanebné a zlé skutky odsuzují, co tím spíše Bůh, který si přeje lidskou spásu?!

100. Člověk dostává dobro od Boha, protože Bůh je dobrý. Zlu je pak vystavován od sebe sama pro zlo v něm přítomné jako důsledek žádostivosti a bezcitnosti.

101. Nerozvážná duše, co do přirozenosti nesmrtelná a vládkyně těla, se kvůli smyslovým radovánkám stává otrokyní těla. Nechápe totiž, že tělesné radovánky přinášejí duši záhubu. Tím však, že upadá do necitlivosti a pobláznění, stará se pečlivě právě a jen o tyto tělesné radovánky.

102. Bůh je dobrý, člověk však zlý. V nebi zlo není, na zemi však není pravé dobro. Moudrý člověk však volí to nejlepší: ve všem poznává Boha, děkuje mu a opěvuje ho. Tělo umrtvuje ještě před smrtí a jeho zlým náklonnostem nedovoluje žádnou realizaci, neboť zná jejich zhoubnost a zlé účinky.

103. Člověk, který si libuje v hříchu, má rád také přepych, zatímco pravda jej nezajímá. Nad lživostí, nestálostí a krátkodobostí takového života se nezamýšlí. Nepamatuje na nepodplatitelnost a nevyhnutelnost smrti. A zůstane-li až do stáří v takové blamáži a tupém stavu, podobá se zcela shnilému stromu, který se už vůbec na nic nehodí.

104. Spokojenost a radost pociťujeme až poté, co jsme zakusili něco žalostného. Vždyť s jakou rozkoší pije ten, koho předtím žízeň málem utrápila! S jakou chutí jí ten, kdo velmi hladověl! Jak sladce usíná člověk, kterého dlouho zmáhala dřímota! Stejně tak silnou radost pociťuje člověk, jehož předtím drtilo utrpení. Stejně je tomu s věčným štěstím. Jeho radost nepoznáme do chvíle, dokud neuznáme relativnost všeho krátkodobého.

105. Slovo je služebníkem mysli. Co mysl chce, to slovem vyjadřuje.

106. Mysl vidí vše. Dokonce i to, co je v nebi. A nic ji nezatemní, jedině hřích. Pro člověka s čistou myslí neexistuje nic nesrozumitelného, podobně jako pro jeho slovo není nic nevyslovitelného.

107. Z hlediska těla je člověk smrtelný. Svou myslí a slovem je však nesmrtelný. Mlčky ve svém nitru duševně pracuje a vnitřní prací v sobě hovoří.[73] Mysl totiž slovo rodí právě v mlčení. Slovo díků, přinášené Bohu, znamená pro člověka spásu.

108. Kdo mluví nesmyslně, nemá rozum. Mluví totiž, aniž by přemýšlel. Proto dobře uvažuj nad tím, co máš dělat, abys dosáhl spásy duše.

109. Rozumné a duši prospěšné slovo je dar Boží. A naopak naprázdno používané slovo, které by rádo určovalo míru a vzdálenost mezi nebem a zemí nebo velikost slunce a hvězd, je lidský vynález. Taková námaha je ale marná, když kvůli prázdné domýšlivosti člověk vyhledává věci, které mu nejsou nijak prospěšné. Je to, jako by se snažil zachytit vodu sítem, neboť takové věci lidé nemohou nalézt.

110. Nebe nikdo nepronikne ani to, co je v něm, nikdo nepozná kromě člověka, který je horlivý v získávání ctnostného života, který věří a oslavuje Stvořitele toho všeho (nebe) pro spásu a život lidí. Takový Boha milující člověk nepochybně ví, že bez Boha není nic, ale že Bůh je všude a ve všem. Protože je Bůh, nic jej neomezuje.

111. Jako se z mateřského lůna rodí člověk, tak také duše vychází z těla a je stejně nahá. Některá přitom bývá čistá a světlá, jiná znečištěná pády a další černá, protože je prolezlá špatností. Rozumná a Boha milující duše proto pamatuje a zamýšlí se nad utrpením a posmrtnými tresty. Snaží se žít zbožně, aby nebyla odsouzena a vydána jim v plen. Nevěřící to však necítí, a tak hřeší. Pohrdají tím, co je čeká, jsou totiž bláhoví.

112. Ačkoli jsi vyšel z lůna, nepamatuješ si na to, žes v něm kdysi byl. Stejně tak, když vyjdeš z těla, už si nebudeš pamatovat na to, co bylo v něm.

113. Když jsi vyšel z lůna, stával ses lepším a tělesně větším. Stejně tak když vyjdeš z těla čistý a neposkvrněný, budeš lepší a nepomíjející. Budeš přebývat na nebesích.

114. Když tělo v lůně zcela doroste, musí se narodit. To samé platí o duši. Ta, jakmile dosáhne Bohem stanovené meze života v těle, nevyhnutelně musí tělo opustit.

115. Jak se budeš chovat k duši, dokud je v těle, tak se ona bude k tobě chovat, až z těla vyjde. Jestliže tu jsi předobře sloužil tělu tím, žes mu dopřával všelijaké radovánky, sám sobě jsi prokázal špatnou službu, která vyjde najevo po smrti (jak je známo z podobenství o boháči a Lazarovi). Jako bláhový jsi totiž vlastní duši vystavil odsouzení.

116. Tělo, které právě vyšlo z matčina lůna, je nedokonalé. Nemůže žít samostatně. Stejně tak duše, když opustí tělo, aniž by dosáhla díky dobrému životu patření Boha, nemůže být spasena ani přebývat ve společenství s Bohem.

117. Když se tělo sjednotí s duší, vychází na světlo z temnoty lůna. Když se ale duše spojí s tělem, uzavírá se do temnoty těla. Proto není třeba tělo litovat, ale naopak krotit jako nepřítele a odpůrce duše. Mnoho stravy a rozkoše totiž v lidech podněcuje zlé vášně, zatímco zdrženlivost vášně krotí a přináší duši spásu.

118. Orgánem tělesného vidění jsou oči, zatímco orgánem duševního vidění je mysl. Tělo je bez očí slepé. Nevidí slunce, jež osvěcuje celou zemi i moře. Nemůže se těšit z jeho jasu. Stejně je tomu s duší. Ta je rovněž slepá, nemá-li dobrou mysl a nevede-li správný život: nezná a neoslavuje Boha, stvořitele a dobrodince celého stvoření. Tak nemůže vstoupit do jeho nepomíjející radosti a těšit se z věčné blaženosti.

119. Neznalost Boha pochází z necitlivosti a pošetilosti duše: z této neznalosti pak vzniká zlo. Znalost Boha naopak v lidech probouzí dobro a duši přináší spásu. Takže setrváváš-li ve střízlivosti a poznávání Boha a přitom se nesnažíš plnit pouze vlastní přání, tvá mysl se začne soustředit na ctnosti. Pokud se však neznalostí Boha necháš omámit a budeš pro uspokojení vlastních tužeb po radovánkách vyhovovat svým špatným přáním, zhyneš podoben němému zvířeti, aniž bys pamatoval všechna muka, která na tebe čekají po smrti.

120. Dílem prozřetelnosti je také to, co se děje v rámci neodvolatelného řádu, který Bůh světu určil, jako například to, že slunce každodenně vychází a zapadá nebo země přináší plody. Všechno je to stvořeno pro člověka.

121. Vše, co ušlechtilý Bůh tvoří, koná pro člověka. Avšak co dělá člověk, to dělá sám pro sebe, ať už je to dobré, či zlé. Abys nezůstal, co se úspěšného života zlých lidí týče, s údivem na rozpacích, věz, že také město si své katy vydržuje nikoli proto, že by byla jejich nejhroznější libovůle chvályhodná, ale kvůli tomu, aby jejich prostřednictvím byli potrestáni ti, kdo si to zasluhují. Tak také Bůh dopouští, aby měli v běžném životě zlí jakoby navrch, a to proto, aby skrze ně byli trestáni nepoctivci. Avšak je (ty zlé) později stejně on sám předá soudu, protože svým zlem nesloužili Bohu, nýbrž své vlastní zlobě. Té otrocky podléhali a lidem způsobovali mnoho zlého.

122. Kdyby uctívači idolů věděli a srdcem nahlédli, co to vlastně uctívají, nenechali by se, nešťastníci, z cesty zbožnosti svést. Naopak by kontemplací krásy, důstojnosti a prozřetelného vedení ve všem stvořeném, v tom, co je od Boha, poznali Stvořitele, který to vše učinil pro člověka.

123. Protože je člověk zlý a nespravedlivý, může dokonce i zabít. Avšak Bůh neustále znovu daruje život také nehodným. Protože Bůh nezávidí, je ke všem štědrý a svou podstatou dobrý, přál si, aby svět existoval. A tak svět začal existovat a trvá nadále pro člověka a jeho spásu.

124. Je zralý ten, kdo chápe, co je to vlastně tělo. Konkrétně jak je pomíjivé a krátkodobé. Takový člověk pak i duši chápe správně. Jmenovitě to, že je božská a nesmrtelná. A také to, že je vdechnuta Bohem, spojena s tělem kvůli zkoušce a vzestupu k Boží podobě. Kdo pochopí duši jaksepatří, žije správně a v souladu s Boží vůlí. Tělu nedůvěřuje a nehýčká je. Svou myslí kontempluje Boha.[74] Moudře nazírá věčnou blaženost, kterou Bůh duši daruje.

125. Protože je Bůh dobrý a nezávistivý (štědrý v darech), dal člověku svobodu ve vztahu k dobru a zlu. Obdařil jej rozumem, aby rozjímal svět a to, co je v něm, a tak poznával toho, kdo právě pro člověka to vše stvořil. Člověk je ale hříšný, a proto si může přát opak a nechápat to. Ke svému neštěstí může nevěřit a uvažovat navzdory pravdě. Ano, takovou má člověk svobodu ve vztahu k dobru a zlu!

126. Boží ustanovení spočívá v tom, aby se duše podle míry vzrůstu těla naplňovala rozumem, aby si člověk z dobra a zla volil to, co odpovídá rozumu (tj. dobro). Duše však, která si nevolí dobro, nemá rozum. Proto lze sice říci, že všechna těla mají duši, avšak zdaleka ne všechny duše mají rozum. Rozum, jež miluje Boha, mívají ti, kdo jsou neporušení, svatí, spravedliví, čistí a blazí, milosrdní a zbožní. Rozumová účast bývá člověku nápomocna v jeho vztazích k Bohu.

127. Pro člověka je nemožná jen jediná věc: aby se vyhnul smrti. Může dospět ke kontaktu s Bohem, pochopí-li, jak toho lze dosáhnout. Neboť jen v touze a při chápání této věci ve vztahu k víře a lásce, o nichž svědčí dobrý život, se člověk stává Božím společníkem.

128. Oko vidí viditelné, zatímco mysl postihuje neviditelné. Boha milující mysl je světlo duše. Čí mysl miluje Boha, ten má posvěcené srdce a svou myslí nazírá Boha.

129. Ani jeden dobrý člověk není hanebný. Kdo není dobrý, je přirozeně zlý. Miluje tělo. První lidská ctnost tkví v přezíravosti vůči tělu. Zřeknutí se dočasných, pomíjivých a hmotných radovánek na základě vlastní svobodné vůle, nikoli kvůli vlastní bídě, nás činí dědici věčných a nepomíjejících dober.

130. Kdo má rozum, sám dobře ví, co v něm je. Konkrétně že jako člověk je pomíjivý. Tím, jak poznává sebe, roste také znalost o všem, totiž že je to dílo Boží, stvořené pro lidskou spásu. Chápat vše tímto způsobem a správně věřit je v lidské moci. Takový člověk pak ví neoblomně, že ti, kdo se povznesou nad pozemské štěstí, konají jen nevelkou práci, zatímco po smrti od Boha dostávají věčnou útěchu a klid.

131. Jako tělo bez duše je mrtvé, tak také duše bez mysli je neúčinná (neplodná), a tak k Bohu nemůže dospět.

132. Jednoho člověka Bůh vyslechne, jinému se zjeví. Bůh totiž člověka miluje, a ten ať už je kdekoli, Bůh je tam s ním. Pouze člověk je hoden Boha jako jeho milovník a kvůli člověku se Bůh proměňuje.

133. Bůh pro člověka stvořil nebe a ozdobil je hvězdami. Pro člověka stvořil zemi. A lidé ji pro sebe obdělávají. Ti, kdo nepociťují takovouto Boží prozřetelnost, mají tupou duši.

134. Dobro je neviditelné, stejně jako neviditelné je to, co se nachází na nebi. Zlo je však viditelné, stejně jako je viditelné to, co se nachází na zemi. Dobro je něco, co nelze s ničím srovnávat. Člověk však, jenž disponuje myslí, volí dobro nejvyšší. Jediný člověk je schopen poznávat Boha a jeho stvoření.

135. V duši působí mysl a v těle přirozenost. Mysl zbožšťuje duši a přirozenost rozkládá tělo. V každém těle působí přirozenost, ale zdaleka ne každá duše disponuje myslí. Proto ne každá duše dosáhne spásy.

136. Duše žije ve světě, do nějž se také rodí. Mysl je však vyšší než svět, neboť se nerodí. Duše, jež pochopila, co je svět, a přeje si dosáhnout spásy, si jako naléhavý zákon ukládá v sobě samé neustále rozvažovat, že právě nyní je ten moment smrtelného zápasu, ve kterém se trýzní za skutky, kvůli kterým nesnese (jak se domnívá) pohled Soudce. Proto duše jakoby hyne. Kdo takto smýšlí, chrání se před titěrnými a nestoudnými radovánkami.

137. Na zemi Bůh ustanovil rození a smrt. Na nebi však vládne plnost všeho a neměnnost. Všechno je to stvořeno pro člověka a jeho spásu. Bůh všechna ta blaha nepotřeboval, ale přesto pro člověka stvořil nebe, zemi a živly. Skrze to vše mu poskytl neutuchající rozkoš z těchto dober.

138. Smrtelné podléhá nesmrtelnému a slouží mu. Živly tedy slouží člověku, a to z lásky Boha Stvořitele k lidem a z jeho bytostné dobroty.

139. Ubožák, který není schopen škodit, nemůže být ani započten mezi skutečně zbožné. Kdo však škodit může, avšak svou sílu na zlo nepoužívá, kdo se naopak z bázně před Bohem slitovává nad ponižovanými, stává se schopným přijmout odplatu dobra i po smrti.

140. Z lásky k člověku, s níž nás Bůh stvořil, vede ke spáse tuze mnoho cest, které obracejí duše a povznášejí je na nebesa. Lidské duše dostávají za ctnost odměny, za hříchy jsou však trestány.

141. Syn je v Otci, Duch je v Synu a Otec je v obou. Vírou člověk poznává vše neviditelné a smyslovému chápání neuchopitelné.[75] Víra je totiž svobodné přesvědčení duše o tom, co jí Bůh zvěstuje.

142. Zůstanou-li střízliví ti, kdo kvůli nějakým potřebám a okolnostem bývají nuceni přeplout veliké řeky, zachrání si tím život. I kdyby se totiž dostali do strašlivě dravého vodního proudu nebo by se s nimi loďka dokonce převrátila, zachrání se tak, že se zachytí čehokoli, co se obvykle na březích vyskytuje. Kdyby však byli opilí, pak se mohou jakkoli pokoušet ke břehu doplout, ale jelikož je víno zmáhá, tonou ve vlnách, až se nakonec ocitnou mimo sféru živých. Podobně je tomu s duší. Uvízne-li ve vlnách a vírech životního koloběhu, nedokáže-li se vymanit ze zalíbení k tělesnosti a nepozná-li samu sebe – konkrétně to, že je božská a nesmrtelná –, nepochopí-li, že je spojena se skutečným a malověrným tělem, překypujícím vášněmi a podléhajícím smrti, jedině kvůli zkoušce, ale nechá-li se opanovat tělesnými vášněmi, čímž se odsuzuje k záhubě, pak tím, že opovrhla sama sebou, že je zpitá nevědomostí a o sebe se nestará, hyne a ocitá se mimo sféru spasených. Tělo nás totiž často, podobně jako řeka, táhne k nežádoucím radovánkám.

143. Když rozumná duše pevně trvá na svém dobrém úmyslu, pak jako koně krotí uzdou hněv a žádostivost, tyto své nejpošetilejší vášně. A za to, že s nimi bojuje, že je v sobě mírní a přemáhá, je korunována. Stává se hodnou přebývat na nebesích a to dostává od Boha, jenž ji stvořil, jako odměnu za setbu a námahy.

144. Skutečně moudrá duše hledí na štěstí zlých a na blahobyt nehodných bez rozhořčení. Smýšlí o jejich požitcích, které se jim dostávají v tomto životě, podobně jako o bláhových lidech. Moudrá duše si totiž jasně uvědomuje jak vrtkavost štěstí, tak nevypočitatelnost vezdejšího přebývání a také krátkodobost tohoto života, stejně jako neodvratnost soudu. Věří, že Bůh nezanedbává to, co je pro její existenci v těle nezbytné.

145. Smyslný život a jeho slasti bývají kvůli velikému bohatství a moci duši smrtelné. Ale naopak práce, trpělivost, chudoba, spolu s vděčností a umrtvením těla jsou životem duše a cestou k věčné útěše.

146. Rozumná duše opovrhuje hmotařským mamonem a provizorní dočasností života. Raději volí nebeskou útěchu a věčný život, který také od Boha za dobrý život obdrží.

147. Kdo má na sobě ušpiněný oděv, špiní zároveň oděvy těch, jichž se dotýká. Stejným způsobem se lidé zlých mravů a nenapravitelní v chování obracejí k těm nejjednodušším lidem a zahlcují je nevhodnými řečmi. Skrze sluch jako blátem poskvrňují jejich duši.

148. Počátkem hříchu je smyslná žádostivost. Rozumná duše skrze ni hyne. Láska však bývá pro duši počátkem spásy a Nebeského království.

149. Je-li měď ponechána v zanedbaném stavu a nepečuje se o ni, poškodí ji měděnka. Ta ji pokryje poté, co leží dlouho uložená, bez praktického užívání. Kvůli tomu se stává nekvalitní a nepotřebná. Stejně tak duše, která živoří bez aktivity, nestará se o dobrý život a neobrací se na Boha, se svými špatnými skutky zbavuje Boží ochrany. Rozežírá ji zlo, které v ní, dokud pobývá v hmotě těla, z takového lajdáctví začalo bujet. A kvůli tomu se duše stává jakoby nekvalitní a ke spáse nevhodná.

150. Bůh je dobrý, není v otroctví vášní, je stálý. I když ale někdo uznává za dobrodiní a jako pravdivé, že je Bůh neměnný, možná tím ještě ne úplně porozuměl tomu, jak se Bůh, ačkoli je takový, může radovat z dobrých lidí, zatímco od zlých se odvrací, proč se na hříšníky hněvá, když se ale začnou kát, projevuje vůči nim milosrdenství. Na to vše je třeba říci, že Bůh se neraduje ani se nehněvá,[76] protože radost i hněv jsou vášně. Je nesmyslné se domnívat, že Božství prožívá nějaké dobré či naopak špatné pocity kvůli lidským skutkům. Bůh je dobrý a tvoří jedině dobro. Nikomu neškodí. Zůstává stále tentýž. Avšak jsme-li dobří my, vstupujeme s Bohem do kontaktu na základě podobnosti s ním. Když se ale stáváme zlými, oddělujeme se od Boha kvůli nesourodosti s ním. Žijeme-li ctnostně, zbožšťujeme se. Když se ale stáváme zlými, od Boha se vzdalujeme. To všechno ovšem vůbec neznamená, že by se Bůh na nás hněval. Znamená to jen to, že naše hříchy Bohu nedovolují, aby se v nás mohl rozzářit, ale naopak nás hříchy spojují s trýzniteli-démony. A jestliže pak modlitbami a dobrými činy získáváme odpuštění hříchů, pak to opět neznamená, že jsme Boha jakoby znovu oblažili a jeho postoj se k nám změnil, ale znamená to, že prostřednictvím těch činností a našeho obrácení k Bohu léčíme v nás zakořeněné zlo. Proto se poznovu uschopňujeme k přijetí Boží dobroty. Takže říkat, že Bůh se odvrací od zlých, je to samé jako říci: „Slunce se skrývá před slepci.“

151. Zbožná duše poznává Boha ve všem. Být zbožný totiž neznamená nic jiného než plnit Boží vůli a to zároveň znamená poznávat Boha. Takový člověk se snaží nezávidět, je čistý, mírný, překypuje silou, je komunikativní a netíhne k hádkám. Tak dělá vše, co je v souladu s Boží vůlí.

152. Znalost Boha a Boží bázeň jsou lékem na tělesné vášně. Když proto v duši panuje neznalost Boha, vášně zůstávají neléčené a duši kazí. Ta se pak kvůli zlu v ní přítomnému rozkládá jako kvůli dlouhodobě neléčenému vředu. Bůh na tom však vinu nenese, protože lidem daroval vhled (poznání) a rozum.

153. Bůh člověka naplnil poznáním a rozumem, aby se člověk snažil očistit vášně a svévolné zlo. Bůh si totiž ve své dobrotě přeje proměnit smrtelné na nesmrtelné.

154. Mysl, jež se nachází v čisté a Boha milující duši, skutečně nazírá na Boha: nezrozeného, neviditelného a nevyslovitelného, jediného Čistého pro čisté srdcem.

155. Člověk, který byl korunován věncem nepomíjivosti, ctnosti a spásy, s povděkem snáší i neštěstí. Tím, že krotí hněv, jazyk, břicho a požitkářství, prokazuje duši nejvyšší měrou významnou pomoc.

156. Svět se uchovává díky Boží prozřetelnosti.[77] Není v něm ani jedno místo, jehož by se tato prozřetelnost netýkala. Prozřetelnost je vlastně seberealizace Slova Božího, které zpracovává chaotickou hmotu soustavy tohoto světa a takto do ní vstupuje jako Stavitel a Umělec všeho, co jest. Hmota nemůže nijak přijmout svou nádhernou stavbu bez plánovité moci Slova, které je obrazem, rozumem, moudrostí a Boží prozřetelností.

157. Vzpomínkami vybuzovaná smyslná žádostivost je kořenem vášní spřízněných s temnotou. Když duše v takovém smyslném vzpomínání uvízne, neuvědomuje si o sobě, že je vevanutím Božího dechu. Vrhá se do hříchu, aniž by pomyslela, nešťastnice, na hrozící neštěstí, ve kterém se po smrti ocitne.

158. Nejhroznější, nejobtížněji zhojitelnou nemocí duše a její zhoubou je zapomenutí na Boha a ctižádostivost. Smyslné tíhnutí ke zlu je ztrátou dobra. Naše dobro však spočívá v tom, abychom rádi konali veškeré možné dobro, které se líbí Bohu všech.

159. Pouze člověk je schopen vnímat Boha. S ním jako s jediným stvořením totiž Bůh komunikuje. V noci prostřednictvím snů a ve dne skrze mysl. A těm, kdo jsou Boha hodni, takto všemožně Bůh dává znamení a předvídá jejich budoucí štěstí.

160. Pro toho, kdo v Boha věří a touží po něm, není vůbec těžké ho poznat. Chceš-li jej spatřit, rozhlédni se kolem sebe! Pohleď, jak je vše moudře uspořádané! Jaká je ve všem konkrétní prozřetelnost. Všechno to bylo stvořeno jeho slovem. A vše je to pro člověka.

161. Svatým se nazývá ten, kdo je čistý ve vztahu ke zlu a hříchům. Nejvyšší dokonalost duše a dílo, které je Bohu nejmilejší, je proto nepřítomnost zla v člověku.

162. Obecné jméno označuje jednoho z počtu mnohých. Je ale pošetilé se domnívat, že by snad Bůh, jenž je jeden a jediný, měl více takových obecných jmen. Slovo Bůh totiž označuje to, že Bůh nemá počátek a že vše stvořil pro člověka.

163. Uvědomuješ-li si své vlastní špatné skutky, vytni je z duše! To kvůli touze po štěstí. Bůh je totiž spravedlivý a miluje člověka.

164. Boha zná a Bohem bývá poznáván ten člověk, jenž se snaží neustále setrvávat ve stavu neodloučenosti od Boha. A od Boha se neodlučuje člověk, jenž je ve všem dobrý a zdržuje se všech smyslových libůstek. Nikoli však proto, že na to prostě nemá prostředky, ale na základě vlastní svobodné vůle a svobodné snahy žít zdrženlivě.

165. Uráží-li tě někdo, buď vděčný, protože budeš mít za přítele Boha. Nikoho nenazývej svým nepřítelem. Namáhej se v lásce, neporušenosti, trpělivosti, střídmosti a tomu podobném, neboť právě v tom spočívá poznání Boha, aby ho člověk prostřednictvím vnitřní pokory a podobných ctností následoval. Takové skutky však nejsou každému vlastní, pouze rozumné duši.

166. Tuto pasáž jsem napsal proti těm, kdo opovážlivě tvrdí, že stromy a rostliny mají duši. Chci tu otázku totiž osvětlit těm, kdo jsou v chápání jednodušší. Rostliny mají fyzický život, duši nikoli. Člověk se nazývá rozumný tvor, protože má rozum a je schopen poznávat. Další živočichové, ať už žijí na zemi, či ve vzduchu a mají hlas, mají také dech a duši. Vše, co roste a co se umenšuje, lze nazvat živé, protože to žije a roste. Nelze však říci, že by to všechno mělo duši. Mezi živými stvořeními rozlišujeme čtyři různé druhy. Jedni jsou nesmrtelní a oduševnělí. To jsou andělé. Další mají rozum, duši a dech. To jsou lidé. Další mají dech a duši. To jsou živočichové. A další mají jen žití, a to jsou rostliny. Život v rostlinách se však drží bez duše i bez dechu. A také bez rozumu a nesmrtelnosti. Ale vše ostatní nemůže bez života existovat. Každá lidská duše je v neustálém pohybu.

167. Jakmile se toužebně zasníš v nějakém smyslovém požitku, starej se o to, aby tě snění bezhlavě nepohltilo. A když se ti podaří tu vtíravou myšlenku alespoň trochu poodsunout, hned se upamatuj na smrt a uvaž, jak nesrovnatelně lepší je vědomí toho, že jsi kouzlo poživačnosti přemohl.

168. Bůh tím nejvhodnějším způsobem položil zátarasu zlu v lidech tím, že jim daroval rozum, vědění, intelekt a schopnost rozlišovat dobro. To kvůli tomu, aby člověk zlo poznal, i jak je pro nás škodlivé, a vyhýbal se mu. Bláhový člověk však naopak cupitá zlu vstříc, či se jím dokonce chlubí. A jako uvázlý v síti pak sebou mrská, neboť je tím zlem ve svém nitru dočista usmýkán a nemá síly se z něho vymanit, aby mohl spatřit a poznat Boha, jenž vše stvořil pro spásu a zbožštění lidí.

169. Smrtelníci se musí o sebe starat, neboť vědí, že se smrti nevyhnou. Blažená nesmrtelnost totiž bývá údělem svaté duše, byla-li naplňována dobrem, zatímco věčná smrt duši sžírá tehdy, bývá-li prolezlá zlem.

170. Když se ukládáš na lože, s vděčností si připomínej dobrodiní a Boží prozřetelnost. A když pak budeš tímto dobrým smýšlením naplněn, zcela se rozradostníš v duchu. Spánek těla ti pomůže k upokojení duše, zavřené oči budou skutečným viděním Boha, a protože tvé mlčení bude překypovat pocitem štěstí, bude z celé duše a ze všech sil srdečně vzdávat slávu vzhůru k Bohu vystupující. Není-li totiž v člověku zlo, jeho vděčnost je více než kterákoli jiná, více než jakkoli drahá oběť, Bohu nejpříjemnější. Jemu budiž sláva na věky věků. Amen.

70 [Отсекая от души лукавые помышления]; v řecké Filokalii ἐνθυμήσεις – myšlenky v srdci, k srdci mířící. Помышление; srv. pozn. 54, s. 34.

71 Srv. s. 65 této knihy.

72 [Умерщвлена разумность]; v řecké Filokalii ἡ διάνοια ἔχει νεκρωθεί – rozum nepracuje podle své přirozenosti, síla jeho činnosti je tedy nevyvážená.

73 Doslovnější varianta: Mlčky ve svém nitru inteligibilně pracuje, a když prožívá inteligibilno, sám v sobě mluví (pozn. překladatele).

74 [Созерцая Бога умом своим]; varianta: Inteligibilně vidí Boha (pozn. překladatele).

75 [Познает все невидимое и умопредставляемое]; varianta: Poznává vše neviditelné a inteligibilní (pozn. překladatele).

76 Podle našich lidských měřítek.

77 [То, чем держится мир, есть промышление Божие]; v řečtině Ἡ πρόνοια τοῦ Θεοῦ.

Celou knihu si můžete zakoupit na stránkách nakladatelství www.refugium.cz

Filokalická zralost se projevuje jako osobní láska k Dárci krásného – dobrého života

Doslov s redakční poznámkou

První díl Filokalie – asketického a mystického pilíře spirituality křesťanského Východu a univerzální církve vůbec – vydáváme v českém prostředí pro jubilejní rok 2019, ke stému výročí narození kardinála Tomáše Špidlíka,[337] který byl už za svého života nazýván starcem[338] a teologem nerozdělené církve.[339] Celoživotně se věnoval „teologii srdce,“[340] přemosťující společné bohatství křesťanského Východu a Západu – tematice tvořící jádro samotné Filokalie. Otec Tomáš Špidlík symbolicky přináleží k „živé Filokalii“ – tedy k zástupu autorů uvádějících svými texty do života Ducha každou novou generaci současníků, kteří takto syceni potom mohou vlastním životem „psát nové stránky evangelia“, dokud Pán nepřijde.

V širším slova smyslu tedy můžeme filokalií – krásným a dobrým slovem – titulovat všechny texty otců a dalších autorů v průběhu dějin křesťanské spirituality, které tradice vynesla do popředí jako podnětné a zásadní pro růst v duchovním životě. Ve stejné logice, dávno před sestavením nejznámějšího knižního celku z 18. století, rovněž již Bazil Veliký a Řehoř Naziánský nazvali filokalií výběr textů,[341] který pořídili z díla teologa Origena, jejich duchovního předchůdce. Poukázali tím na závažnost jeho odkazu, z něhož vyzařuje jedinečný „ponor“ do Božích tajemství a z toho plynoucí nové objevy v oblasti Ducha, z nichž budou moci právě následné generace čerpat, ať už kdo duchovní doprovázení konkrétního otce nalezne, nebo bude odkázán na vedení zprostředkované, skrze dochované texty.[342] Takovéto zdrojové texty jsou v dějinách křesťanství pro růst v osobní zralosti nenahraditelné.

Filokalii v úzkém slova smyslu pak tvoří texty autorů (pouštních otců, asketů, mnichů, starců) od 4. do 15. století, uspořádané do různého počtu tištěných svazků (první řecké vydání v roce 1782 do jednoho; církevněslovanské do dvou během let 1793–1798; ruské do pěti během let 1877–1890). Než ale byly tyto známé sbírky sestaveny a knižně vydány, jak Východ, tak Západ produkoval množství nejrůznějších „patristických“ kolekcí s podobným záměrem: uchovat v textových svědectvích nejvzácnější projevy Ducha pro živou formaci otevřených srdcí. Na Západě za všechny jmenujme vydání Coteleriových Monument z let 1677–1686 (ze kterých následně čerpá Jacques Paul Migne, stejně jako ruské prostředí[343]), na Východě potom četné překlady pateriků[344] a další sborníky.[345] O univerzální platnosti Filokalie – sestavené z nejrozmanitějších klášterních rukopisů v prostředí „východního“ pravoslaví a tištěné poprvé v „západních“ Benátkách (1782), určené k prospěchu všech věřících (mnichů i laiků), jak se dočítáme na titulní straně – svědčí již třeba soudobá recenze padovské katolické univerzity, když souhlasně oceňuje naukové bohatství Filokalie.[346] Jak známo z dějin, právě duchovní texty vždy překračovaly bariéry mezi konfesemi oddělených křesťanů.[347]

Záhy po vydání řecké Filokalie (1782), zahrnující 36 sesbíraných autorů, je již od roku 1793 postupně vydáván církevněslovanský překlad ukrajinského mnicha a starce Paisije Veličkovského,[348] který prošel Kyjevsko-pečerskou lávrou, také mnohými kláštery Hory Athos, ale závěr života prožil a koncepci církevněslovanské Filokalie se svými spolupracovníky z různých národů dokončoval v moldavských klášterech dnešního Rumunska – zvláště v Neamţu, kde je také pohřben. Základ jeho Filokalie tvoří přes tři desetiletí připravované překlady z nejrůznějších řeckých rukopisů. Již před vydáním řecké Filokalie (1782) byla totiž téměř všechna díla tvořící její součást přeložena do slovanského jazyka a Paisij tyto překlady po léta srovnával a další nové pořizoval z široké palety klášterních řeckých rukopisů a jejich starých slovanských překladů (například z bulharských rukopisů, nacházejících se v moldavských klášterech apod.).[349] Paisij si ale nakonec přál Filokalii publikovat v uspořádání řeckého vydání, přestože pořídil sám mnohem širší záběr vlastních překladů. Jeho první svazek vydaný v Moskvě 1793 obsahoval šestnáct autorů (z 36 řecké Filokalie), druhý svazek z roku 1798 dalších devět. Vydaný církevněslovanský celek Paisije se ale i tak od řeckého benátského vydání liší co do rozsahu i uspořádání autorů. Ohledně jazyka byl Paisij přesvědčen, že právě barvitá plastičnost („kenotická vláčnost“) církevní slovanštiny dokáže čtenáři nejlépe zprostředkovat složitost a jemnost patristické řečtiny. Proto kvůli srovnatelné šíři a bohatosti obou jazyků volil (dnes bychom řekli) doslovný překlad, i když pozdější redaktoři jeho díla z mnoha důvodů tuto cestu opustili.

Redakční dílo Paisije bylo natolik zásadní, že v ruských klášterech rozproudilo „obnovné filokalické hnutí“, jehož nejtypičtějším plodem je kultivace „modlitby srdce“.[350] Paisij je považován za zakladatele samostatné slovanské filokalické tradice, na kterou navázal a kterou dovedl (v ruštině) k dokonalosti otec Teofan Zatvornik. Dílo Paisije, který nejdéle žil právě v moldavských klášterech, mělo výrazný dopad i na tuto zemi: rozvinula se tu (co do rozsahu publikovaných autorů a textů) třetí větev bohatého stromu filokalické tradice. V návaznosti na řecké a slovanské vydání Filokalie začal od roku 1946 otec Dumitru Stăniloae[351] soustavně tisknout rumunské překlady a díky v té době již existujícím kvalitním kritickým vydání jednotlivých autorů mohl provést nebývalé rozšíření textů publikovaných dříve v řecké a slovanské Filokalii. V průběhu jeho téměř padesátileté práce se rozrostla rumunská Filokalie do deseti svazků o více než 4600 stranách. Dílo Paisije Veličkovského má tak dopad jednak na slovanskou oblast,[352] s vrcholem v samostatném díle mnohem širší ruské verze Teofana Zatvornika, i na rumunskou verzi otce Dumitru Stăniloae, tvořící nejrozsáhlejší ediční počin vůbec. Další kompletní překlady Filokalie do národních jazyků na Západě vznikaly složitou kombinací a propojením nejrůznějších verzí (již ne jako samostatné tradice): třeba redakce francouzská a novořecká sledují řecké rukopisné originály, překlad anglický zase ruskou verzi Teofana. Další překlady do národních jazyků – italský, německý, španělský, finský, arabský, švédský apod. – zahrnují nejrůznější vazby jak na řecký originál, tak na existující překlady v moderních jazycích. Výňatky z Filokalie různého rozsahu jsou přeloženy snad „do všech“ světových jazyků – vždyť mnišství srdce je platné a rezonuje v každém člověku.[353]

Ruská Filokalie otce Teofana Zatvornika,[354] kterou máme coby čtenáři v rukou, „svědčí o genialitě svého autora“[355] a vyhraněnosti díla; jeho syntézová dikce spojuje komunikativní praktičnost a svěží srozumitelnost se smyslem pro krásu.[356] Teofanova Filokalie publikovaná po téměř stech letech od vydání řeckého a církevněslovanského je oproti oběma předchozím rozsáhlejší (3000 stran),[357] formálně i obsahově propracovanější, jazykově přiléhavější tepu doby. Teofan vtisknul celému členění do pěti dílů (co do výběru a uspořádání textů) pedagogiku postupného duchovního růstu. Jazykově zjednodušil, osvěžil a také uspořádal, doplnil nebo naopak vynechal texty otců tak, aby se v srdci čtenáře, který hledá živé Slovo, rozrůstalo postupně vítězství Božího Ducha, který propaluje od „zákonictví“ k „lásce“, od mechanického dodržování pravidel a vnější askeze ke svobodě srdce, které se stává oltářem – zápalnou obětí ze vztahové lásky. Láska potom uspořádává vše ostatní i navenek – rovněž vnější pravidla – aby nebyl rozpor mezi vnitřkem a vnějškem:[358] jaké je nitro, takový projev navenek. Je proto důležité soustředit se na podstatu – na srdce, z něhož jako ze zdroje vše dobré nebo zlé vychází. Z mnoha dalších podobných důvodů vynechává Teofan ty pasáže z řeckého vydání, které se soustřeďují pouze na popis „techniky“: kupříkladu příliš detailně vykreslují způsob dýchání a fyzické symptomy u modlitby srdce. Stejně jako Paisij Veličkovskij, i Teofan měl z hlediska pastorace starost o míru přetlumočitelnosti takových specifik pro všeobecné publikum: nemá-li kdo totiž vnitřní zkušenost, poddajnost ducha a umrtvenou zvědavost, soustředí se na fascinaci vnějším detailem, který ač pravdivý a užitečný, pokud je izolovaný, bez propojení na celek souvislostí, odvádí od základního – spojení s Pánem.[359] Asketiku otcové nepovažovali za mravní námahu, ale za umění, dokonce za „umění nad všechna umění“! Neboť z askeze zakoušené ve vztahové dynamice plyne u zvnitřněného člověka především ryzí vhled do věcí: syntézová ctnost zralého vidění souvislostí – celku, který je vždy božsko-lidského rázu.[360]

Zrovna tak na tomto místě můžeme čtenáře redakčně upozornit, že výroky otců mnohdy vykazují úsečnost, stručnost, heslovitost ve sdělení, což pro „neškolené oko“ vyznívá nepochopitelně přísně či příkře. Rukopisné záznamy se totiž pořizovaly bezprostředně z proslovu otce k mnichům, přičemž „přednášející“ hovořil jednak v plénu, a k tomu ještě pro vyhraněné a poučené seskupení. Mnohá témata tak z decentnosti, zdrženlivosti a taktu zaznívají spíše jako semknuté aforismy – přiléhavě a přiměřeně k této rovině sdělení – s předpokladem, že až teprve v individuálním pohovoru se poté mohou rozvinout i detaily a kontext zohledňující specifikum tázající se osoby. Náznak mezi řádky v obecné řeči otců je vždy známkou úcty k druhým: například v situaci, kdy choulostivá témata rozdmýchávající zvědavost není třeba veřejně zeširoka glosovat. Nadto existují témata, která je třeba halit přímo diskrétním mlčením, neboť vítězný duchovní zápas (подвиг) podstupuje každý v tichosti svého srdce před Tváří jediného svědka – Boha, Ženicha duše! Základním pravidlem duchovního života mnichů bylo vyjevování myšlenek duchovnímu otci. Pokud mnich podstupoval vztahovou askezi tak detailního předkládání svého života starci, pak v obecných pokynech ihned porozuměl, co se zkráceným tvrzením zamýšlí, a uměl krátkou poučku lehce aplikovat na svůj konkrétní život. Celkově otcové nemluví o lidských slabinách moralistně, ale s hlubokou znalostí, účastí – k pomoci duše. Mohou si dovolit úsečnější dikci, kterou je ale třeba číst jako ostrý dvojsečný meč, který odděluje v srdci člověka světlo od tmy (srv. Žid 4,12; Zj 1,16; Lk 12,49). Taková instrukce, byť formálně strohá, je v jednotlivém případě aplikována vždy s velikou citlivostí a účinností a jejím plodem je radost, kterou svět nemůže dát ani vzít.

Teofanova koncepce zrála dlouhá léta a vyprofilovala se až v průběhu práce na díle s tím, jak v něm samotném rostlo Slovo života. Na samém počátku (s překlady začal v roce 1866, první svazek vyšel v roce 1877) totiž Teofan zamýšlel pouze (jazykově) revidovat již existující církevněslovanskou Filokalii a doplnit ji o chybějící autory z řeckého vydání (1782). Chtěl ruskému čtenáři předložit Filokalii kompletní, avšak postupně začal nacházet i v řecké Filokalii koncepční nedostatky,[361] a tak se nakonec rozhodl svoji ruskou Filokalii z různých zdrojů ještě značně rozšířit a místy podstatně přepracovat. Je-li člověk duchovní, je nejen teologicky poučený, ale rovněž kontextuálně praktický. Výchozími texty pro novou koncepci se mu mimo základní řeckou Filokalii staly především texty publikované v Patrologia graeca Jacquese Paula Migneho,[362] jehož edici považoval za vůbec nejspolehlivější,[363] další předlohy pak postupně nacházel v rukopisech, zapůjčených z různých klášterů. Při práci samozřejmě nadále sledoval církevněslovanský překlad a další patristické texty předtím již publikované v ruštině: některé takové do své Filokalie převzal a tematicky uspořádal. Například Makaria Velikého nepřekládá z původního řeckého jazyka, ale přebírá již existující rozšířený ruský překlad souboru padesáti Makariových promluv[364] – sám z něj však pořizuje zcela originální výbor, ve kterém postihuje jádro Makariovy teologie a spirituality. Tento výbor (ve Filokalii má název Rady svatého Makaria Velikého o křesťanském životě, výňatky z jeho promluv) je v ruském prostředí natolik oblíbený, že byl několikrát vydán i samostatně.[365] Teofan postupoval při práci na Filokalii takto komplexně, zároveň s velikou precizností, přičemž jeho překlad je svěží a moderní: ani toporně doslovný, ani příliš volně parafrázující. Dokázal u autorů vystihnout jejich živý myšlenkový tep, jádro sdělení a to do překladu vtisknout. V tomto smyslu jsou jeho překlady přesné (nikoliv doslovné), originálu věrné, a zároveň tvůrčí.

Po dokončení celého pětidílného cyklu[366] se Teofan k práci na Filokalii ještě znovu vrátil: texty revidoval, některé části znovu přeložil a připravil k druhému vydání. (Například druhé vydání prvního dílu z roku 1895 obsahuje nový překlad Proslovů Izaiáše Poustevníka, jehož řecký text byl mezitím nalezen). Mezi prvním (1877) a druhým (1895) vydáním tak kvůli neustálému vylepšování nalezneme rozdíly, jak co do stylistických formulací, tak co do členění.

Naše české vydání vychází z prvního Teofanova překladu publikovaného postupně v letech 1877–1890. Z revidovaného (druhého) vydání ale přebíráme propracovanější úvody k jednotlivým autorům, které doplňujeme o některé vynechané části z vydání prvního (Teofan například v novém úvodu k prvnímu dílu vypouští zajímavou informaci o plánovaném složení dílu druhého, který poté vyšel ve zcela jiné podobě).[367] Dále zařazujeme autorovy poznámky pod čarou, které mají v našem redakčním zpracování následnou logiku: (1) původní Teofanovy poznámky z prvního vydání označujeme jako pozn. autora; (2) poznámky z druhého revidovaného vydání jsou signalizovány letopočtem takto: pozn. autora 1895 (tyto poznámky jsme redakčně upravili a zkrátili); (3) všechny ostatní neoznačené poznámky v našem českém vydání jsou poznámkami redakce; (4) pokud naše redakční poznámka doplňuje autorovu informaci, je náš doplněk vložen až po pozn. autora za závorkou; (5) několik poznámek vložil překladatel Alan Černohous.

Teofan Zatvornik používá ve Filokalii církevněslovanský překlad Písma (z roku 1751), který obsahuje Starý zákon přeložený z řecké Septuaginty. Překlad některých veršů citovaných ve Filokalii se tudíž liší od překladu do moderních jazyků. Pro naše vydání užíváme v citacích Písma svatého liturgický překlad. Tam, kde je to možné, uvádíme jej doslovně, kde to možné není, přizpůsobujeme text církevněslovanskému znění (a potom přidáváme srv. k biblické souřadnici). Teofan postupoval při práci na překladu stejným způsobem. Pokud liturgický překlad některý z veršů ani neobsahuje, překládáme jej z církevněslovanského textu citovaného v ruské Filokalii.

Čtenář má k dispozici na začátku tohoto svazku přehledný kompletní soupis autorů všech pěti dílů Teofanovy Filokalie. Každé jméno autora má v závorce uvedený ruský ekvivalent, jak jej uvádí Teofan, a také ekvivalent řecký. U několika autorů je jméno v řečtině sice uvedené, ale tito autoři nejsou součástí řecké Filokalie (1782) – Teofan je přeložil z jiných zdrojů. Pak jsme tato řecká jména vyznačili v kurzivě – čtenář tak může snadno porovnat, o které autory je ruská verze Filokalie rozšířena oproti řecké.

Čtenář bude mít na webových stránkách našeho nakladatelství k dispozici stručný „slovník“ nejzákladnějších výrazů, se kterými se setká nejen ve Filokalii, ale v patristické literatuře vůbec. Poslouží jako první orientace pro lepší obsahové pochopení, přičemž hlubší seznámení s terminologií může nalézt v soupisu zde uvedené rozšiřující literatury, zejména v manuálech východní spirituality kardinála Tomáše Špidlíka.[368]

S odvoláním se na klasiky duchovního života[369] lze říci, že kromě vlastního sepsání je při vytváření ucelené podoby díla i samotný překlad, redakční profilace a příprava k vydání do národního jazyka již tvořivým počinem – „krásnou askezí“ – v tom, jak ustát nárokům solidní přetlumočitelnosti, jak zesouladnit mnohé protikladné činitele.

Knižní vydání Filokalie v českém jazyce tak přináší bohatství, ve kterém jsou podle slov papeže Františka a Jana Pavla II. „zakořeněny naše duše“[370] tak, aby církev „dýchala oběma stranami plic“.[371]

A tak svěřujeme našemu Pánu celé dílo: vkládáme ho do jeho Srdce tím nejosobnějším způsobem, aby se stalo součástí jeho života. Přátelům, kteří nás při přípravě doprovázeli a trpělivě povzbuzovali, děkujeme. Čtenářům přejeme ty plody, které věrohodní autoři slavné Filokalie přislibují.

s. Luisa Karczubová

Centrum Aletti Olomouc

Naše redakční poděkování patří obzvláště otci Petru Berešovi Th.D., t. č. rektorovi řeckokatolického semináře v Užhorodu, s nímž jsme text odborně konzultovali.

337 (17. 12. 1919 – 16. 4. 2010).

338 Duchovním otcem.

339 Srv. AMBROS, P., Kardinál Tomáš Špidlík SJ – starec a teolog nerozdělené církve. Kompletní bibliografie 1938–2011, Refugium, Olomouc 2012, s. 82.

340 ŠPIDLÍK, T., La doctrine spirituelle de Théophane le Reclus. Le cœur et l’esprit, OCA 172, Roma 1965. Otec Špidlík si do svého kardinálského znaku zvolil heslo: „Ex toto corde“ [z celého srdce].

341 JUNOD, É., Introduction, in ORIGENES, Philocalie 21–27: Sur le libre arbitre, SC 226, Cerf, Paris 1976, s. 11–13.

342 Starobylé patristické pravidlo ohledně osobní formativní síly Ducha Svatého při četbě jak Písma, tak textů jím inspirovaných výstižně říká: Slovo naplněné Duchem neustále roste s tím, kdo ho čte (Divina eloquia cum legente crescunt); srv. RINCKEL, H.-P., Diviniser l’homme, la voie des Pères de l’Église, Pocket, Paris 2008, s. 20n.

343 Srv. pozn. 39, s. 27.

344 Sbírky s texty otců.

345 Srv. pozn. 37, s. 26–27.

346 Srv. Φιλοκαλία τῶν ἱερῶν νηπτικῶν συνερανισθείσα παρὰ τῶν ἁγίων καὶ θεοφόρων πατέρων ἡμών ἐν ἠ διὰ τῆς κατὰ τὴν πράξιν καὶ θεωρίαν ἠθικής Φιλοσοφίας ὁ νοῦς καθαίρεται, φωτίζεται, καὶ τελειούται, Antonio Bortoli, Venezia 1782, s. 1207.

347 „Tak například spis křesťanského Západu od Lorenza Scupoliho (1530–1610) – Il Combattimento spirituale (Duchovní zápas) – přeložený do řečtiny Nikodémem Hagioritou a vzápětí do ruštiny Teofanem Zatvornikem, se stal vyhledávanou literaturou řeckých klášterů. Stejný Nikodém Hagiorita přeložil také Duchovní cvičení sv. Ignáce z Loyoly, protože je pro duchovní život považoval za důležité. Z opačné strany je dnes Nikodémova Filokalie, nejslavnější výbor pojednání o modlitbě podle východní hesychastické tradice, překládána a čtena na latinském Západě“; ŠPIDLÍK, T., Ignác z Loyoly a spiritualita Východu. Průvodce knihou Duchovních cvičení svatého Ignáce z Loyoly, Refugium, Velehrad 2001, s. 8.

348 Pravoslavný mnich a světec (1722–1794); srv. například: MAJNARDI, A., Житие и автобиография в литературном наследии старца Паисия Величковского, in Труды Отдела древнерусской литературы, 63 (2014), s. 205–219.

349 Srv. LIKOMANOVA, I.A., Syntax of Bulgarian and other Slavic Spoken Speech, Sofia University Press, Sofia 1994, s. 13n.

350 ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu. Modlitba, Refugium, Velehrad 1999, s. 33.

351 Pravoslavný kněz, teolog a profesor na Institutu teologie v Bukurešti (1903–1993).

352 Duchovní kořeny takové syntézy, která má smysl pro celek i detail zároveň, spatřujeme v teologickém odkazu Cyrila a Metoděje; srv. ALTRICHTER, M., Duchovní četba ideje cyrilometodějské, in Miscellanea jesuitica V., Refugium, Olomouc 2015, s. 275–289.

353 Srv. CLÉMENT, O. (ed.), La Philocalie: Les écrits fondamentaux des pères du désert aux pères de l’Église (IVe –XIVe siècle), J.-C. Lattès, Paris 1995, s. 12; EVDOKIMOV, P., Epochy duchovního života, Refugium, Velehrad 2002, s. 135.

354 Pravoslavný biskup, světec (1815–1894).

355 ŠPIDLÍK, T., Ruská idea. Jiný pohled na člověka, Refugium, Velehrad 1996, s. 286.

356 Srv. ŠPIDLÍK, T. – ČEMUS, R. – TENACE, M., Il monachesimo secondo la tradizione dell’ Oriente cristiano, Lipa, Roma 2007, s. 20n. Dále srv. výše pozn. 16 o syntézovém duchu Slovanů.

357 Добротолюбие, 1–5, srv. pozn 2, s. 6.

358 Srv. TENACE, M., Cristiani si diventa. Dogma e vita nei primi tre concili, Lipa, Roma 2013, s. 48n.

359 Srv. STĂNILOAE, D., Prayer and Holiness, Fairacres Publications, Oxford 2001, passim.

360 Jen to nám dá „moudře věci chápat a jejich smysl odhalovat, mít o Bohu správné poznání. On ať osvítí naše srdce, abychom pochopili, jaká je naděje těch, které povolal, jaké poklady slávy skrývá křesťanům jeho dědictví“; srv. Ef 1,17–18.

361 Srv. RODIONOV, A.O. – ŠLENOV, D., „Добротолюбие“, in Православная энциклопедия, 15, Cerkovno-naučnyj centr „Pravoslavnaja enciklopedija“, Moskva 2007, s. 505.

362 Florovskij uvádí, že Teofan: „Velmi rád využíval i nové západní komentáře, dělal si zásoby knih, zvláště pak miloval komentáře anglické. V jeho knihovně bylo mnoho zahraniční literatury, sebrané dílo J. P. Migneho, a nejen jeho Patrologie, ale také další jeho série, slovníky, kázání, kurz bohosloví“; FLOROVSKIJ, G.V., Cesty ruské teologie, Refugium, Olomouc 2015, s. 485–486.

363 Srv. RODIONOV, A.O. – ŠLENOV, D., „Добротолюбие“, in Православная энциклопедия, 15, Cerkovno-naučnyj centr „Pravoslavnaja enciklopedija“, Moskva 2007, s. 506.

364 Srv. pozn. 16, s. 14 a pozn. 130, s. 144.

365 Srv. pozn. 129, s. 143.

366 Teofan toto období popisuje slovy: „Má duše jako by vyschla. Od té doby, co jsem dokončil Filokalii, se mi nechce nic dělat. Jak nudná je tato doba!“; Dopis č. 1038, in Собрание писем святителя Феофана, 11, Tipografija I. Efimova, Moskva 1899, s. 199–200.

367 Srv. pozn. 21, s. 15.

368 V té souvislosti postupně umístíme na webové stránky www.filokalie.cz rovněž konzistentní a podrobné studie z Pravoslavné encyklopedie a z francouzského Slovníku spirituality o vzniku Filokalie a filokalického hnutí, o jazykovém vývoji a vzájemných překladových provázanostech. Jedná se o hesla: RODIONOV, A.O. – ŠLENOV, D., „Добротолюбие“, in Православная энциклопедия, 15, Cerkovno-naučnyj centr „Pravoslavnaja enciklopedija“, Moskva 2007, s. 491–512; WARE, K., „Philocalie“, in DS 12/1, 1984, sl. 1336–1352, a také další materiály vztahující se k Filokalii.

369 Srv. BOUYER, L., Introduction à la vie spirituelle. Précis de théologie ascétique et mystique, Desclée and Cie, Paris 1960, s. 16.

370 Promluva papeže Františka na zahájení ekumenické modlitby za pokoj na Blízkém východě v Bari, 7. července 2018.

371 ŠPIDLÍK, T., Ruská idea. Jiný pohled na člověka, Refugium, Velehrad 1996, s. 7.

Rozšiřující literatura k filokalické tematice a spiritualitě křesťanského Východu z produkce Refugia

ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu I. Systematická příručka, Refugium, Velehrad 2002.

ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu II. Modlitba, Refugium, Velehrad 1999.

ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu III. Ruská idea, Refugium, Velehrad 1996.

ŠPIDLÍK, T., Spiritualita křesťanského Východu IV. Mnišství, Refugium, Velehrad 2004.

ŠPIDLÍK, T., Ignác z Loyoly a spiritualita Východu. Průvodce knihou Duchovních cvičení svatého Ignáce z Loyoly, Refugium, Velehrad 2001.

ŠPIDLÍK, T., Ignác – starec, Refugium, Velehrad 2005.

ŠPIDLÍK, T., Věřím v život věčný. Eschatologie, Refugium, Olomouc 2007.

ŠPIDLÍK, T., Vnitřně zakoušet, Refugium, Olomouc 2009.

ŠPIDLÍK, T., Řehoř Naziánský. Úvod ke studiu jeho duchovní nauky, Refugium, Olomouc 2010.

ŠPIDLÍK, T., Integrální poznání. Symbol jako nejdokonalejší výpověď, Refugium, Olomouc 2015.

ŠPIDLÍK, T., Jak očistit své srdce?, Refugium, Olomouc 2017.

ŠPIDLÍK, T., Mariánská úcta v tradici křesťanského Východu, Refugium, Olomouc 2018.

ŠPIDLÍK, T., Duchovní nauka Teofona Zatvornika – srdce a duch, připravované vydání (La doctrine spirituelle de Théophane le Reclus. Le cœur et l’esprit, OCA 172, Roma 1965).

ŠPIDLÍK, T., Sofiologie Bazila Velikého, připravované vydání (La sophiologie de St. Basile, OCA 162, Roma 1961).

AMBROS, P., Kardinál Tomáš Špidlík SJ – starec a teolog nerozdělené církve. Kompletní bibliografie 1938–2011, Refugium, Olomouc 2012.

Upřímná vyprávění poutníka svému duchovnímu otci, Refugium, Olomouc 2018.

ATANÁŠ ALEXANDRIJSKÝ, Život sv. Antonína Poustevníka, Refugium, Olomouc 2010.

TEOFAN ZATVORNIK, Povzbuzení k duchovnímu životu. Korespondence, Refugium, Velehrad 2004.

EVDOKIMOV, P., Epochy duchovního života, Refugium, Olomouc 2002.

FARRUGIA, E.G., Encyklopedický slovník křesťanského Východu, Refugium, Olomouc 2010.

NOVOTNÝ, J., Mnišství na Blízkém východě, Refugium, Olomouc 2012.

Použité zkratky

AP Apophthegmata patrum. De abbate Antonio, in PG 65,75–88.

DC IGNÁC Z LOYOLY, Duchovní cvičení, Refugium, Olomouc 2017.

DS Dictionnaire de Spiritualité ascétique et mystique, Éditions Beauchesne, Paris 1935–1995.

OCA Orientalia Christiana Analecta, Edizioni Orientalia Christiana, Roma 1935n.

PG MIGNE, J.P. (ed.), Patrologiae cursus completus. Series graeca, J. P. Migne, Paris, 1857–1866.

PL MIGNE, J.P. (ed.), Patrologiae latinae cursus completus, J. P. Migne, Paris, 1844–1864.

SC Sources chrétiennes, Éditions du Cerf, Paris 1942n.

ХЧ Християнское чтение, Sankt-Peterburgskaja duchovnaja akademija, 1821n.