Edice Societas XXIX.

© Centrum Aletti Velehrad-Roma, Olomouc 2020

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2020

ISBN 978-80-7412-351-1 (tištěná kniha 2020)

ISBN 978-80-7412-352-8 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-353-5 (mobi 2020)

Z francouzského originálu

L’Abandon à la Providence Divine

Imprimerie de Vagner, Nancy 1874

přeložil Josef Koláček

Odpovědná redaktorka Luisa Karczubová

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou  535. publikaci

Olomouc 2020

Cena 80 Kč (včetně DPH)

Jean-Pierre de Caussade

Odevzdanost do Boží prozřetelnosti

Milost přítomného okamžiku

Předmluva

Když jsem ukázal titul knížky jednomu mladému pracovníkovi v katolické sociální činnosti, usmíval se rozpačitě a ihned nato své pochybnosti vyslovil přímo. Dokáže prý ocenit zbožnost našich matek z lidu, které se dovedly spoléhat na Boží prozřetelnost i v nejtěžších časech. Ale to nemá být postoj mladých lidí, kteří si právě dnes musí uvědomit, že mají možnost a povinnost aktivně zasáhnout do událostí světa. Pán Bůh je činný, o tom nepochybujeme, ale musíme být činní i my a nejenom pasivně spoléhat na prozřetelnost. Námitka vychází bezesporu z dobré víry. Ale když je takto stručně vyslovena, dá se na ni stejně jadrně odpovědět: co Bůh spojil, člověk nerozlučuj!

Bylo to řečeno o životní spolupráci muže a ženy, tím víc to však platí o činnosti člověka ve spojení s Bohem. Je v Kristu a s Kristem v jednotě s Otcem a Duchem Svatým. V Bohočlověku se božství a lidství spojilo v jedné osobě. To základní tajemství víry se má odrážet ve vší naší činnosti. Teologové o tom často diskutovali a došli k závěru, že si nesmíme představovat naši spolupráci s milostí jako dva koníky, kteří táhnou kupředu jeden vůz. Daleko lepší pojetí máme před očima, když osvětlujeme, kdo napsal knihy Písma svatého. Prvním a základním autorem je Duch Svatý, on je inspiroval. A přitom jde také o dílo Matouše, Marka, Lukáše, Jana a všech ostatních pisatelů lidských. Tak, řečeno obrazně, každý z nás je povolán, aby psal knihu svého života celou svou činností spolu s osvícením a silou milosti. Kterého činitele máme považovat za důležitějšího? Ignác z Loyoly odpověděl vtipně: dělejte jakoby všecko záleželo na vás samých, ale modlete se, jakoby všecko záleželo jen na Bohu. Spojil se tu tedy postoj katolického pracovníka, o kterém jsme se zmínili na počátku, s mentalitou zbožných matek, kterou plně oceňuje.

To, jak vidíme na první pohled, je i základním tématem knížky, kterou máme v rukou. Ale kdybychom tu nenašli nic jiného, řekli bychom, že se tu setkáváme jen s tím, co nám povědělo už mnoho jiných teologů a světců. Nás tu však překvapí, do jakého množství konkrétních aplikací dovede autor rozvést všeobecnou pravdu. Snadno se řekne, že se máme dát vést Boží prozřetelností. Ale kde všude poznáme její zjevení a jak je máme interpretovat? V duchu Písma jsou jejím nejmarkantnějším znamením Boží přikázání. Ale právě tu znovu vyvstává problém, nakolik poslušnost k nim neumenší naši osobní inspiraci. Je to otázka velmi aktuální pro mladého člověka a podnikavce. V denním životě nás styk s jinými lidmi víc zaujme než styk s Bohem. Jak zase smířit to, co by mohlo být protichůdné, jak se naučit slyšet Boha v hlasu lidí? Ti mluví k nám přímo, ale víc i v psaných knihách. Nakolik máme považovat za prozřetelnostní to, co jsme náhodou četli? Nás samé napadá mnoho inspirací k novým iniciativám; a jsou slučitelné s opravdovou spoluprací s Bohem?

Každá pravá spolupráce vyžaduje vzájemnou důvěru a velkodušnost. Právě tato důvěra se upevní v různých zkouškách a nesnázích, v nejistotě o tom, co bude zítra. Ale v důvěře v Boží prozřetelnost nás právě tato nejistota upevní a naučí nás soustředění na přítomnost. Po zážitcích opuštěnosti se dostavují okamžiky radostného zjištění, že je Boží pomoc opravdu s námi. Lepší pocit životní bezpečnosti si nemůžeme přát. Tyto a jiné zážitky denního života dokáže autor krátce a výstižně podat, vysvětlit a podepřít konkrétními aforistickými radami. V krátkosti nám poví mnoho. To je tím, co naše uspěchaná doba tolik potřebuje. Proto přejeme čtenářům, aby tu našli každý to svoje nejpotřebnější.

Tomáš kardinál Špidlík SJ

První kniha: Ctnost odevzdanosti

První kapitola: Svatý je ten, kdo věrně plní ustanovení Boha a přenechává se jeho působení

1. Svatost spravedlivých Starého zákona, svatého Josefa a také Panny Marie, spočívala v tom, že zcela věrně plnili Boží příkazy

Bůh k nám také dnes mluví, jako mluvil k našim otcům, kdy nebyli známí ani duchovní vůdcové ani metody. Věrnost vůči Božím příkazům – v tom se spatřoval obsah duchovního života. Duchovní život ještě nebyl rozpracován na vznešeně znějící struktury, ani do všech podrobností jednotlivých výkladů, s četnými předpisy, pokyny a zásadami. Jistě, naše současné potřeby to vyžadují. Původně tomu bylo jinak. Dříve byl postoj přímější a prostší. Chápalo se, že každý okamžik s sebou nese nějakou povinnost, jež se má věrně splnit. Tehdejším zbožným lidem to stačilo. Této povinnosti byla nepřetržitě věnována pozornost; jako ručička hodin, která se minutu za minutou posune o tolik, o kolik se posunout má. Duch oněch lidí byl neustále pod božským vlivem. Nenápadně byl stále nasměrováván na nový předmět, s nímž se podle Božího příkazu setkali v jakémkoliv okamžiku.

Zde byly skryté hnací pružiny Mariina způsobu života. Ona byla ze všech tvorů zcela prostě a nejvíce oddána Bohu. Její odpověď andělovi, když mu řekla Ať se mi stane podle tvého slova, zrcadlí celý mystický postoj duší jejích předků. V něm, jak tomu má být i dnes, všechno směřovalo, a to se zcela čistou a naprosto jednoduchou vnitřní odevzdaností do Boží vůle, ať se měla ukázat v jakékoli podobě.

Základem celého Mariina duchovního života byl tento krásný a vznešený postoj: úchvatně zářící v prostých slovech Ať se mi stane. Příznačně se toto slovo kryje s jiným, které náš Pán chce vidět neustále na našich rtech a v našem srdci: buď vůle tvá. Co bylo požadováno od Marie ve slavné chvíli Zvěstování, to ji nesmírně poctilo. Avšak veškerý tento lesk slávy by na ni neměl žádný vliv, kdyby za tím nestála Boží vůle, která jí jedině dokázala pohnout.

Touto Boží vůlí se řídila ve všem. Ať byla její zaměstnání všední nebo neobyčejná, v jejích očích to bylo nenápadné. Všechno živě prožívala a vše uměla použít k Boží chvále, takže jí vše zvěstovalo působení Všemohoucího. Mariin duch, naplněný radostí, nazíral všechno, co nacházel, aby konal nebo aby trpěl, jako dar toho, který naplňuje srdce všemi milostmi. Jsou to ti, kteří se jen jím stravují a nežijí ze stvořených věcí ani z obalů.

2. Povinnost okamžiku tvoří stín Boží vůle

Moc Nejvyššího tě zastíní, říkal anděl Marii. Tento stín, za nímž se skrývá Boží síla utvářející duši Ježíše Krista, se skládá z povinností, radostí a křížů daného okamžiku.

Jde přitom opravdu pouze o stín, podobný těm, které se tak nazývají v přirozeném řádu a které se kladou na viditelné předměty jako halící závoj. Podobným způsobem v mravním i nadpřirozeném řádu zahalují povinnosti okamžiku pod svým nenápadným vnějškem Boží vůli, která jedině zasluhuje naši pozornost. Takovým způsobem Maria viděla své povinnosti. Když ji něco chtělo oklamat, nedala se tím zmást; spíše tím došla ve víře blíže k tomu, který je sám v sobě stále stejný. Stáhni se nazpět, archanděli, tys jen stín; tvůj okamžik uplyne a ty zmizíš. Maria tě nechává za sebou; ona spěje stále kupředu; od této chvíle jsi jí vzdálen. Avšak Duch Svatý, který ji právě naplnil viditelným posláním, ji už nikdy neopustí.

Ve vnějším životě blahoslavené Panny se nenajde mnoho neobvyklých rysů. Alespoň je Písmo svaté nevyzdvihuje. Mariin život je v něm líčen jako krajně prostý a obyčejný. Koná a zakouší to, co lidé jejího stavu dělají a zažívají. Jako jiní příbuzní, i ona navštíví Alžbětu. Hledá přístřešek v jedné stáji, donucena svou chudobou. Vrátí se zpět do Nazaretu, když ji předtím vyhnalo Herodovo pronásledování. Ježíš a Josef tam s ní žijí z práce svých rukou. Tak vypadal každodenní chléb Svaté rodiny. Avšak jakým nebeským pokrmem živil tento viditelný Chléb Mariinu a Josefovu víru? Co proměňovalo všechny její posvěcené okamžiky v prostředky milosti? Jakou plnost milosti skrýval každý okamžik pod nenápadnou podobou událostí, které se v ní odehrávaly! Co na tom bylo viditelné, podobalo se tomu, co je platné pro každého jiného člověka. Avšak to neviditelné, jež víra odhalila a z toho vyloupla, nebylo nic menšího, než Bůh sám. Bůh i v malém koná zcela veliké věci. Andělský Chlebe, nebeská mano, perlo z evangelia. Prostředku milosti přítomného okamžiku![1] Ty odkrýváš Boha v tak nenápadné podobě, jako jsou jesle, seno a sláma. Komu dáváš Boha? Hladové sytíš dobrými věcmi. Bůh se zjevuje malým v těch nejmenších věcech, naproti tomu velcí, kteří hledí jen na misku, ho nenajdou ani ve věcech velikých.

3. Oč snadnější by bylo stát se svatým, kdyby se svatost takto pojímala

Když nám dílo našeho posvěcení klade zdánlivě nepřekonatelné obtíže, pak to pochází z falešné představy, jakou jsme si o svatosti vytvořili. Ve skutečnosti se dá svatost odvozovat z jediného bodu: věrně odpovídat na Boží vnuknutí. Tato věrnost je však stejným způsobem možná pro všechny; a to jak něco vykonat, tak něco snášet.

Být věrný v konání, to znamená plnit povinnosti, které nám ukládají všeobecná přikázání Boha a církve, ale i náš stav. Jsme věrni ve snášení, když v každém okamžiku přijímáme s láskou všechno, co nám Bůh posílá. Která z těchto dvou stran svatosti je nad naše síly? Vždyť zachováváme věrnost v konání. Povinnosti, jež z něho vyplývají, nás nezavazují od té chvíle, kdy opravdu přesahují naše síly. Tvůj vážný zdravotní stav ti například nedovoluje účastnit se mše svaté; pak nejsi povinen na ni jít. Tak je tomu u všech kladných předpisů, tj. u těch, které ukládají nějakou povinnost. Pouze přikázání, která zakazují něco samo v sobě zlého, nestrpí žádnou výjimku; nemůže být totiž nikdy dovoleno konat něco špatného.

Existuje něco snadnějšího a rozumnějšího? Jaká výmluva by se proti tomu dala vyslovit? A to je tedy všechno, co Bůh požaduje při práci na vlastním posvěcení! Požaduje to po velkých i malých, po silných i slabých: krátce – po všech, vždycky a všude. Je tedy pravda, že Bůh po nás žádá jen snadné a prosté, neboť má-li někdo takový prostý základ, postačí to k vznešené svatosti.

Když nám Bůh ukáže kromě přikázání také evangelijní rady jako něco dokonalejšího, pak stále přizpůsobuje jejich následování naší životní situaci a naší způsobilosti. Jako hlavní znamení, že jsme byli povoláni také k tomu, je, že ponoří do srdce vábení milosti, která usnadňují následování evangelijních rad. Každého člověka pobádá jen podle míry jeho sil a podle jeho nadání. A proto znovu: mohl by nám ještě více vyjít vstříc?

Vy všichni, kteří žízníte po dokonalosti, a přesto téměř malomyslníte před tím, o čem se dočítáte v životopisech svatých a co předpisují jisté zbožné knihy; vy všichni, kteří se trápíte nejstrašnějšími představami o dokonalosti; k vaší útěše mi dal Bůh napsat tento spis; naučte se, co se vám zdá, že nevíte.

Tento Bůh, plný dobroty, udělal všechny nutné a obyčejné věci snadnými; tak třeba vzduch, vodu a zem. Nic není potřebnější než dýchání, spánek a obživa, ale také nic není snadnější. Nyní však je v nadpřirozeném řádu neméně nutná láska a věrnost. Potíž osvojit si je tedy nemůže být tak nepřekonatelná, jak si to obyčejně člověk představuje. Pohleďte na svůj život: jak se odvíjí? Prostřednictvím nesmírného počtu nezávažného konání a snášení. A právě s takovým nezávažným konáním a snášením se chce Bůh spokojit. V tom spočívá podíl, který musí duše vykonat na díle svého posvěcení. Sám Bůh se o tom vyjádřil příliš jasně, než by se dalo pochybovat: boj se Boha a zachovávej jeho přikázání – to je celý člověk. To znamená: všechno, co má člověk ze své strany vykonat, je v tom obsaženo. V tom spočívá aktivní věrnost. Když člověk vykoná svůj díl, Bůh vykoná to ostatní. Milost, jejíž zázraky přesahují všechno lidské chápání, si vyhradil jen pro sebe. Žádné ucho nikdy neslyšelo, žádné oko nevidělo, žádné srdce nepocítilo, co Bůh v duších plánuje, o čem v nich rozhoduje a co v nich provádí, když se mu bezvýhradně přenechají.

Ještě snadnější pak je pasivní část svatosti. Ukazuje se totiž v tom, že člověk prostě přijímá to, čemu se stejně nemůže vyhnout, a přijímá to s láskou – totiž s radostnou důvěrou a klidem – což příliš často snášíme jen s nevolí.

Ještě jednou: v tom vyrůstá svatost. V tom tkví hořčičné zrnko, plod, který nesklízíme proto, že ho pro jeho nepatrnost přehlédneme. To je drachma z evangelia, hodnota, kterou nenacházíme, protože věříme jen příliš nedůvěřivě, místo abychom ji vážně hledali. Neptejte se mě po tajemství, jak tuto hodnotu zvýšit. Nejde o žádné tajemství. Tato hodnota je všude; vždycky a na všech místech, leží volně před námi. Tvorové, kteří to s námi míní dobře, i ti, kteří to s námi míní zle, ji rozhazují plnýma rukama. Nechávají ji pomalu stékat po všech našich tělesných i duševních schopnostech, až do našeho srdce. Otevřeme-li ústa, budou jí plná. Boží působení totiž zaplavuje celý svět. Proniká všemi tvory a zahaluje je. Kdekoli jsou, tam je přítomno. Jde před nimi. Doprovází je a jde za nimi. Stačí, když se dáme unášet jeho vlnami.

Kéž by chtěl Bůh, aby králové a jejich ministři, církevní knížata a světští hodnostáři, kněží, vojáci, měšťané i sedláci, zkrátka všichni lidé poznali, jak snadno mohou dospět k velmi vysoké svatosti! Potřebují pouze plnit povinnosti křesťana a pracovní závazky; kromě toho klidně přijímat navštívení kříže, jež jsou s tím spojena; a konečně se ve všem s důvěrou a láskou podřizovat ustanovení prozřetelnosti – co se má dělat a nadále trpět, aniž by se to vyhledávalo. Tak vypadá duchovní život, který posvěcoval patriarchy a proroky ještě předtím, než s tím pozdější duchovní učitelé spojili tolik systematiky. V tom spočívá spiritualita všech dob a všech stavů. Je jasné, že se nemůžeme snadněji, ani účinněji, ani trvaleji posvětit, než prostým používáním všeho toho, co nám Bůh, nejvyšší duchovní vůdce, dává každou chvíli konat nebo snášet.

4. Nedělá svatým jen znalost Božích ustanovení, nýbrž jejich plnění

Když se řekne Boží ustanovení nebo Boží zalíbení nebo Boží vůle nebo Boží působení či milost, pak je to v tomto životě pořád totéž. To jen působí Bůh, aby si duši připodobnil. Dokonalost nespočívá v ničem jiném, než v tom, že duše spolupracuje na tomto Božím díle. Dělá-li to, pak dokonalost zapouští kořeny v jejím nitru, vyrůstá, stává se velkou a nakonec nepozorovaně a potají dospěje k dovršení.

V teologii se hromadí pojmy a výrazy, jako by se jimi měl vydobýt zázrak dokonalosti; ovšem ta může vzniknout, a to v každé duši podle její vnímavosti, pokud ji sešle Bůh v dané přítomnosti.

I když o tom někdo ví všechno, může o tom nádherně mluvit, psát, učit i vést duše: vlastní-li toto vědění pouze rozumově, pak stojí před dušemi, které už dosáhly cíl Božích ustanovení a vůle, totiž vlastního dovršení, aniž by to teoreticky prohlédly, rozčlenily na jednotlivé části a mohly o tom mluvit, pak tam stojí, říkám, před takovými dušemi jako nemocný lékař před prostými lidmi, kteří kypí zdravím.

Přijme-li prostě nějaká zúrodnitelná duše Boží ustanovení a jeho božskou vůli, pak jí to napomáhá k dokonalosti, aniž o tom ví. Stejně tak uzdravuje lék, který člověk klidně vezme, i když neví jak působí a nemusí to ani znát. Co zahřívá, je oheň, ne rozumové pochopení nebo vhled do tohoto živlu a jeho působení. A Boží ustanovení a jeho vůle posvěcují naši duši a ne zvědavé přemítání o tom, odkud a nač. Kdo má žízeň, odsune knihy, které o tom mluví, a prostě se napije. Žádostivost vědění dokáže žíznění jen zvětšovat. Tak také dychtivost po vědění dokáže u někoho, kdo žízní po svatosti, jen oddálit cíl „stát se svatým“. A tak se odsune stranou přemítání, a prostě se pije všechno, co právě dává Boží ustanovení konat nebo snášet. Je pro nás nejprospěšnější, nejlepší a nejvíce božské to, co nám každá chvíle z Božího příkazu přisune.

5. Četba a jiná svatá cvičení nás posvěcují jen tehdy, pokud jsou pro nás kanály, jimiž k nám proudí Boží působení

Naše opravdové vědění spočívá v tom, že známe Boží ustanovení pro přítomný okamžik. Každé čtení, do něhož se pustíme mimo Boží uspořádání, škodí. Boží vůle a vše, co přikazuje, to je milost, hluboce působící v našem srdci, a to jak prostřednictvím našich čtení, tak ve všem našem konání. Čtení bez tohoto uspořádání jsou prázdná. Chybí jim životodárná síla, jež z něho vyvěrá, srdce pak je vyprázdněno, takže zmalátní i duch. Může se stát, že je Boží vůle sdělena nějaké prosté nevzdělané dceři a v jejím nitru uzraje tajemný výsledek nadpřirozeného života. Žádná myšlenka, která by ji mohla nadýmat, přitom nenaplní jejího ducha. Vypínavý člověk se naproti tomu brodí v duchovních knihách, ale z čiré zvědavosti. Protože Boží vůle není spojena s jejich čtením, čerpá z nich jeho duch pouze mrtvou literou. A to ho stále více vysušuje a zatvrzuje.

Boží příkazy, jeho božská vůle, tvoří duchovní život duše. Nezáleží na tom, v jaké podobě je duše přijímá. Kdykoli tato božská vůle osloví ducha, živí duši. Dává jí neustále růst tím, že jí uděluje to, co je nejlepší pro přítomnou chvíli. Požehnané účinky nepřinášejí tedy to nebo ono, nýbrž co Bůh v té chvíli právě chce. Co bylo nejlepší v uplynulé chvíli, to už není přítomné. Chybí nyní Boží vůle. Ukazuje se nyní v jiné podobě, totiž jako povinnost přítomné chvíle. A tato povinnost, ať vystupuje v jakékoli podobě, tvoří to, co duši současně nejvíce posvěcuje.

Jestliže božská vůle zavazuje v určité chvíli k nějakému čtení, vzniká skrze toto čtení i dokonalost v nitru duše. Pobádá-li tatáž božská vůle k tomu, aby se čtení zaměnilo za nazírání, pak právě to utváří v srdci nového člověka; nějaké jiné čtení by pak bylo neužitečné, ba škodlivé. Volá-li mě božská vůle od rozjímání ke zpovídání, i když je to na tak dlouho, pak ve mně ona povinnost utváří obraz Ježíše Krista. Vůně kontemplace by ho pak mohly jen vyhnat z mého nitra.

Boží příkaz je plností všech našich okamžiků. Objevuje se pod tisícerými podobami. Jedna po druhé se stává naší současnou povinností. Každá přispívá k tomu, aby v nás přivedla nového člověka k plné zralosti, která byla pro nás stanovena božskou moudrostí. V tomto tajemném růstu věku Ježíše Krista v našem nitru spočívá výsledek, k němuž směřují Boží příkazy. V něm také spočívá plod jeho milosti a božské dobroty.

Už jsme říkali, že tento výsledek vzniká, roste a živí se našimi každodenními, po sobě jdoucími, povinnostmi, jimiž vane jediná Boží vůle. Když tyto povinnosti naplníme, budeme si vždycky jisti, že jsme zvolili nejlepší úděl. Sama svatá vůle je nejlepším údělem. Potřebujeme jen, abychom ji nechali stávat se, a slepě se jí s plnou důvěrou odevzdali. Je nesmírně moudrá, je nezměrně mocná, působí náramně dobře v duši, která na ní staví zcela a bezvýhradně, jen ji má ráda a jen po ní touží a jí neotřesitelně věří, a je pevně přesvědčena, že je nejlepší to, co Bůh v každém okamžiku zařídí. Nehledá nikde jinde nějaké Více nebo Méně; neprověřuje dlouho vnější zřetězení Božích příkazů; to by mohla dělat jen sebeláska.

Boží vůle je jádro, šťáva i síla všech věcí. Připravuje je a přizpůsobuje pro duši. Bez ní je všechno pusté a prázdné, nicotné a marnivé – písmenka, obal a smrt. Boží vůle utváří spásu, pohodu a život těla i duše, ať vypadá jakkoli předmět, na nějž se vztahuje.

Nesmíme proto věci hodnotit podle toho, jak se navenek chovají k tělu a duši. Na tom vůbec nezáleží! Boží vůle totiž vlévá každé věci bez výjimky sílu utvářet v našem nitru Ježíše Krista. Nemá se této vůli vnucovat žádný zákon ani stanovovat nějaké hranice; až pak je všemohoucí.

Ať zmítají duchem jakékoli představy a tělo napadá cokoli – duch roztržitosti a úzkosti, tělo, nemoci a smrt – vždycky zůstává životem středu duše, co Bůh pro nás chce v přítomném okamžiku. V každém stavu bude tělo a duše výlučně udržováno Boží vůlí. Bez ní se mění chléb v jed; s ní se naopak jed stává lékem. Knihy bez ní jen zaslepují. Ona přemění temnotu na světlo. Ona vytváří ve všech věcech celek, dobro; to, co je pravdivé. Ve všem dává Boha. A Bůh je nekonečná Bytost. Nahrazuje všechno takové duši, která mu patří.

6. Duch a jiné lidské prostředky pomáhají pouze tou měrou, jakou slouží za nástroj Božímu působení

Lidský duch by rád se vším, co na něm závisí, zaujal první místo mezi božskými pomocnými prostředky. Je nutno jej postavit na místo poslední, a to jako nebezpečného otroka. Umí-li prosté srdce používat ducha, dokáže mu být hodně k užitku. Není-li však poddajný, může napáchat značné škody. Touží-li duše po stvořených pomocných prostředcích, pak jí Boží působení dává na srozuměnou, že jen ty jí musí stačit. Jestliže se však chce zříci těchto pomocných prostředků, tak ji totéž božské působení dá na srozuměnou, že tu jde o nástroje, které se nesmějí svévolně ani používat, ale ani odsunout stranou. Člověk je dostal z Boží ruky a má je prostě používat podle Božích příkazů: a to ve všem tak, jako by je neužíval; ať už je všeho zbaven nebo vším obohacen.

V Božím působení spočívá nevyčerpatelná plnost. Může se ujmout vlastnictví nějaké duše jen v té míře, v jaké se zbavila veškeré důvěry ve vlastní působení. Sebedůvěra, toto spoléhání, představuje totiž zdánlivou plnost, která ještě ale napořád odporuje Božímu působení.

Je to překážka, která se nalézá v samotné duši. Neboť vnější překážky dokáže Bůh libovolně přeměňovat na pomocné prostředky. Vždyť všechno je mu stejným způsobem ke službám, a na nic není odkázán. Nepůsobí-li Bůh, pak je všechno nicota. Naopak se ono nic stává jeho působením vším. Rozjímání, kontemplace, ústní modlitby, usebranost, vnější činnost duševních schopností, ať je patrná nebo neznatelná, samotou nebo činností, ať už jsou jakkoli cenné: to nejlepší na nich pro duši znamená to, co jimi Bůh zamýšlí v přítomném okamžiku. A duše má vůči tomu být neskonale klidná, jako by to vůbec nic nebylo.

Duše tak vidí ve všech věcech jen Boha, a má je užívat nebo jich zanechat podle toho, jak se to Bohu líbí. Žije pouze podle jeho příkazů, z nich se živí, pouze na nich staví svou důvěru; ne na věcech, které přece nasávají hodnotu a sílu z Božích ustanovení. V každé chvíli a všemu říká se svatým Pavlem: Pane, co chceš, abych učinil? A nikoli: to, neb ono, nýbrž: všechno, co chceš. Náš duch má rád toto, tělo zase ono; avšak já, Pane, chci jen tvou svatou vůli. Zda se mám v nitru modlit, nebo se věnovat vnější činnosti, zda se na tebe obracet ústně nebo beze slov, zda kráčet ve víře nebo v nazírání, zda se má modlitba rozvíjet ve vlitých pojmech nebo jen všeobecnou milostí: to všechno je pro mne stejné, neboť pouze tvá vůle je pravá a jediná síla toho všeho. Jen k tomu směřuje můj duchovní život, a nikoli k věcem, i kdyby byly sebevětší a sebe vznešenější. Konečným cílem milosti je totiž zdokonalení srdce, a ne ducha.

Boží přítomnost, jež posvěcuje naši duši, spočívá v tom, že v ní přebývá Nejsvětější Trojice. Ta se usídlí hluboko v srdci, pokud je zcela podřízené božské vůli. Nazírání nepůsobí toto spojení s Bohem jinak, než ostatní věci, které odpovídají Božím ustanovením; i když nazírání, pokud si je přeje Bůh, stojí na prvním místě mezi všemi pomocnými prostředky; vždyť přivádí co nejtrvaleji ke spojení s Bohem.

Je tedy naprosto na místě, když si velmi vážíme nazírání, jako i ostatních zbožných cvičení. Jen bychom měli toto hodnocení a lásku koneckonců vztahovat zcela na nekonečně dobrotivého Boha, který chce používat pomocných prostředků, aby se dával naší duši. Kníže je přijímán osobně, tedy i s celým svým doprovodem. Zranilo by ho, kdyby se neprojevila žádná pozornost jeho doprovodu, údajně proto, aby se všechna úcta soustředila jen na knížete.

7. Pouze ten zakusí trvalý pokoj, kdo se poddá Božímu působení

Duše, která se neotevře výlučně Boží vůli, nenajde ani pokoj, ani zdokonalení v různých pomocných, ani v těch nejvytříbenějších, prostředcích, které používá. Když se ti nehodí, co ti vybere sám Bůh, která jiná ruka dokáže splnit tvá přání? Není-li ti po chuti jídlo, které ti připravila sama Boží vůle, může takovému zvrhlému jedlíkovi chutnat ještě nějaký jiný pokrm? Duše se dokáže nasytit, posílit, očistit, obohatit i posvětit pouze plností přítomného okamžiku. Co tedy chceš ještě víc? Když najdeš všechna dobra v tomto, proč je hledat jinde? Chápeš to lépe než Bůh? Pokud to tak zařídí, jak to můžeš chtít jinak? Může jeho moudrost a dobrota sáhnout vedle? Nemáš být přesvědčen o tom, že nějaká věc je vynikající, jakmile ji Bůh považuje za dobrou? Myslíš si, že můžeš žít v pokoji, když se hádáš se Všemohoucím? Nepůsobí spíše hádání s Bohem to, čím se příliš často zaobíráme jako údajnými povinnostmi, aniž bychom si přiznali všechen náš neklid?

Nespokojí-li se duše s Boží plností přítomného okamžiku, pak bude právem potrestána tím, že ji nedokáže uspokojit žádná věc. Jestliže knihy, příklady svatých, duchovní promluvy kradou pokoj, když tedy zaplňují, aniž by vyplňovaly, pak je to znamení, že se člověk vzdálil od čisté odevzdanosti do Boží vůle, aby sobecky lpěl na těchto věcech samotných. Jejich plnost pak zatarasí Bohu přístup. Je třeba se jich zbavit jako překážky pro milost. Avšak když Boží působení tyto věci uspořádá, pak je duše přijme jako vše ostatní, totiž jako Boží příkaz. Pak si je nepřivlastňuje, jen je používá, aby byla věrná. Jakmile uplynul jejich čas, odsune je stranou, aby se spokojila s následujícím okamžikem. Ve skutečnosti je pro mne opravdu dobrá pouze ta činnost, která odpovídá Božímu ustanovení. Jinak nikde jinde bych nedokázal najít sám o sobě tak skvělý prostředek, který je vhodný k mému posvěcení a který by mi dokázal dopřát vnitřní klid.

8. Dokonalost duše a hodnota různých stavů závisí na věrnosti vůči Božím příkazům

Boží příkaz propůjčuje všem věcem pro duši, která jej plní, nadpřirozenou a božskou hodnotu. Všechno, co požaduje, všechno, co obsahuje, všechno, nač se vztahuje, se stává svatostí a dokonalostí. Jeho síla nezná žádnou hranici; čeho se dotkne, to zbožští.

Aby však nezbloudila ani nalevo ani napravo, nesmí duše následovat žádné domnělé božské vnuknutí, aniž by se předtím neujistila, že ji toto vnuknutí nezdržuje od žádné povinnosti jejího stavu. Tyto povinnosti tvoří nejbezpečnější zjevení Boží vůle. Ničemu před nimi nesmí být dávána přednost. Tu se není čeho obávat, ani vylučovat, ani rozlišovat. Chvíle, které se použijí k plnění povinnosti, jsou nejcennější a pro nás nejléčivější: právě tím, že nám obstarávají neklamnou jistotu, že jednáme tak, že se líbíme Bohu.

Plná síla toho, co je svaté, spočívá v Božím ustanovení. Proto je nikdy neodmítej; nehledej nic kromě něho, přijímej od něho všechno a bez něho nepřijímej nic. Knihy, rady moudrých, ústní modlitby, povznesení srdce: to všechno poučuje, vede, spojuje, když to chce Boží ustanovení. Kvietismus se mýlí, když pohrdá těmito prostředky a vůbec smyslovými věcmi. Bůh však chce určité duše vždycky vidět na své cestě. Jejich stav a jejich sklony o tom dostatečně vypovídají. Marně si člověk vytyčuje způsoby odevzdanosti bez jakékoli vlastní činnosti. Když Boží ustanovení pobádá k jednání, tak i svatost spočívá v jednání.

Přesto může Bůh, kromě plnění povinností stavu, které zavazují každého, požadovat určitá díla, jež ve zmíněných povinnostech obsažena nejsou, ale také nejsou nijak proti nim. Boží ustanovení se pak projeví náklonností nebo vnuknutím. Duše, jež Bůh vede tímto způsobem, jednají pak nejdokonaleji, když přidají k povinným věcem ty, jež jim ukládá vnuknutí. To se však děje s pravidly prozřetelnosti, jež vyžaduje každé vnuknutí. Přitom nemají být dotčeny ani povinnosti stavu, ani to, co vyvěrá z prostého působení prozřetelnosti.

Bůh modeluje světce, jak se mu líbí. Jeho ustanovení je všechny utváří a všichni se tomuto ustanovení podřídili. V této podřízenosti spočívá ryzí odevzdanost, jež je nejdokonalejší.

Povinnosti stavu a to, co závisí na prozřetelnosti, jsou všem světcům společné. Všem bez výjimky je Bůh dává poznat. Svatí žijí skryti v temnotě; neboť svět je tak zkažený, že se vyhýbají jeho úskalím. A přesto v tom nevidí svou svatost, nýbrž pouze v tom, že se podřídí Božím příkazům. Čím rozsáhleji se utváří tato podřízenost, tím svatější se pak stávají. Nelze se domnívat, že ti, jejichž ctnosti Bůh postavil do světla neobyčejnými a mimořádnými skutky, jako i neklamným osvícením a vnuknutím; už jen proto kráčejí po cestě odevzdanosti méně. Jakmile jim Boží ustanovení uloží za povinnost konat takové pozoruhodné skutky, už by nebyli poddajní Bohu a jeho vůli, a on by neovládal celý jejich život, ani jeho okamžiky, a už by nic nebylo bezvýhradně podle Boží vůle, pokud by se pak spokojili s povinnostmi svého stavu jako s věcmi čistě bezduchými. Musí se nasazovat podle rozsahu Božích plánů na cestě, která je jejich vnuknutím vytyčena. Vnuknutí se jim musí stát povinností, kterou bezpodmínečně poslouchají. Jako existují duše, jejichž okruh povinností je ohraničen vnějším přikázáním, s nímž se musí spokojit, protože jen v něm pevně drží Boží ustanovení, tak zase existují druzí, kteří vedle vnější povinnosti musejí zůstávat věrni vnitřnímu zákonu, který jim píše do srdce Duch Svatý.

Kteří jsou více svatí? Zvědavá otázka. Každý kráčí vytyčenou cestou. Dokonalost se prostě zcela podvoluje Božímu ustanovení a nezanedbá nic, co by přitom bylo dokonalejší. Nic nezískáme, když proti sobě zvažujeme různé stavy. Svatost se nemá hledat ve velikosti nebo ve způsobu přikázaných skutků. Pobádá-li nás k jednání sebeláska, a neměníme-li se, sotvaže si to uvědomíme, pak zůstáváme ubozí uprostřed přemíry, která postrádá Boží ustanovení. Abychom přece jen nějak rozřešili tuto otázku, myslím, že svatost závisí na lásce, kterou má člověk k Božímu zaslíbení, a že se člověk vyšplhá k větší svatosti, čím více je tato vůle i toto ustanovení milováno, ať už přikazuje cokoli. To se dá pěkně dokázat u Ježíše, Marie a Josefa. V jejich soukromém životě se nachází více lásky než velikosti, více formy než látky, a tyto přesvaté osoby se nám nelíčí, jakoby stále mysleli na svatost věcí, nýbrž na Svatého, jehož shledáváme ve věcech.

Z toho plyne, že neexistuje žádná jednotlivá cesta, která by byla nejdokonalejší. Nejdokonalejší je zcela všeobecně – podvolení se Božímu ustanovení, jak ve vnějším plnění povinnosti, tak ve vnitřním postoji.

9. Shrnutí první kapitoly: jak se cesta ke svatosti stane snadnější, když se správně pochopí toto učení

Myslím, že by se duším, které smrtelně vážně usilují o dokonalost, ušetřilo mnoho námahy, kdyby byly poučeny o správném postoji. To platí jak pro světské osoby, tak pro vyvolené duše. Jak by byly šťastny ty první, kdyby věděly o zásluze, jež klímá v tom, co jim ukládá každý okamžik dne, totiž v každodenních povinnostech a pracích jejich stavu! Jak by byly šťastny ty druhé, kdyby dokázaly pochopit, že svatost vyvěrá z věcí, které považují za bezvýznamné, ba dokonce je pociťují jako rušivé! Kéž by mohli jedni i druzí nahlédnout, jak jim kříže vytesané touto prozřetelností, které jim jejich stav neustále přináší, otevírají mnohem jistější a kratší cestu, než by to nabízely mimořádné situace a neobyčejná díla, a že pravým kamenem mudrců je podřídit se Božím ustanovením, která mění všechna jejich zaměstnání v božské zlato! Jak by je to potěšilo, kdyby to nahlédli! Jakou útěchu a jakou odvahu by čerpali z myšlenky, že přátelství s Bohem, včetně nebeské slávy, se uskutečňuje tím, že nedělají více než musí beztak dělat; že netrpí více než musí beztak trpět; že to, co promarní a nemají za nic, stačilo by k tomu, aby vybudovali mohutnou svatost!

Pane, kéž bych se mohl stávat umělcem tvé svaté vůle. Všem budu rád připomínat, že není nic snazšího, všednějšího, a nám více vkládáno do rukou než tato svatost.[2] Ta je již přítomná mezi námi! Kéž bych mohl všem dát jasně nahlédnout, že i spása dobrého lotra byla závislá na milosti přítomného okamžiku s Kristem, aniž by se tím umenšila aktivita jeho předchozího života. To, co posvěcuje, je přítomnost Kristova pohledu, která získává věčnou blaženost. Dobrý lotr Kristův pohled přijal v podřízenosti, zatímco lotr druhý jednal svévolně, aniž by přijal dar Kristovy přítomnosti. Celý rozdíl je tedy ve vnitřním postoji.

Drahé duše, které to čtete: bude vám všem dáno popojít výše! Dělejte, co děláte, snášejte, co trpíte. Abyste to všechno konaly svatě, musíte jen změnit svůj postoj. Totiž svou vůli. V tom spočívá svatost: chtít, co nás potkává z Božího ustanovení. Vnitřní svatost skutečně spočívá v prostém Staň se, v jednoduchém postoji vůle, která plně odpovídá Boží vůli. Co je lehčí? Kdo by nemohl milovat tak láskyhodnou a dobrotivou vůli? Milujme ji tedy, a touto prostou láskou bude v nás všechno zbožštěno.

Druhá kapitola: Boží působení neustále pracuje na posvěcení duší

1. Boží působení je přítomno všude a vždy, i když je může vnímat jen oko víry

Všichni tvorové žijí v Božích rukou. Smysly sice vnímají pouze působení tvorů, avšak víra ve všem shledává, jak působí Bůh. Věří, že Ježíš Kristus dále žije ve všem a je činný po všechna staletí; že pomíjivý okamžik a nejmenší zrníčko prachu obsahují část tohoto skrytého života a této tajemné činnosti. Činnost tvorů je něco jako závoj. Přikrývá hluboká tajemství božského působení. Ježíš po svém zmrtvýchvstání překvapil své učedníky. Ukázal se jim jakoby v cizím vzezření. Avšak sotvaže se jim zjevil, zmizel. Tentýž dále žijící a dále působící Ježíš ještě dnes překvapuje duše; jejich víra není dost čistá a průzračná.

Neuplyne žádný okamžik, v němž by se Bůh neprojevil v podobě nějaké příjemnosti, nějaké útěchy nebo nějaké ctnosti. Všechno, co se odehrává v nás, kolem nás a co se děje skrze nás, obsahuje a zahaluje jeho božské působení. Je opravdové a skutečné, i když neviditelné přítomností. Odtud pochází, že jsme vždy překvapeni, a poznáme až později, že Bůh v nás působí. Kdybychom mohli vidět skrze závoj naší nedůvěry a kdybychom byli dostatečně pozorní, zjevoval by se nám Bůh neustále. Uvědomovali bychom si jeho působení ve všem, co se nám přihodí. Tomu všemu bychom říkali: je to Pán. A v každé životní situaci bychom nalezli, že jsme dostali nějaký Boží dar. Tvorové by nám pak připadali jako křehké nástroje v rukou všemohoucího, dílovedoucího. Rádi bychom souhlasili, že nám nic nechybí, a že neustálá Boží starostlivost o nás ho má k tomu, aby nám v každém okamžiku dodával to, co je správné. Kdybychom měli víru, radovali bychom se víc než všichni tvorové. Mazlili bychom se s nimi a prokazovali jim vnitřně vděčnost, že jako Bohem darovaní slouží našemu zdokonalení a skvěle ho podporují.

Kdybychom vedli hluboký život víry, pak by se nikdy nepřerušilo naše sdílení s Bohem. Hovořili bychom s ním mezi „čtyřma“ očima. Co znamená vzduch pro přenášení našich myšlenek a slov, to pak znamená naše konání a utrpení pro Boží myšlenky vůči nám. Všechno by bylo Božím tlumočníkem. Ve všem by se objevovaly jeho myšlenky. Všechno by nám připadalo svaté a výtečné. Oslavení provede toto spojení v nebi; víra je vytváří již na zemi. Odlišný bude pouze způsob.

Víra funguje jako mluvčí Boha. Kdo jí není osvícen, v ničem nerozumí řeči jeho tvorů. Vidí jen záhadná, zdánlivě zmatená znamení, ostnatý plot, odkud se nepředpokládá, že by zazněl hlas Boha. Avšak víra nám ukazuje, jako kdysi Mojžíšovi, že oheň božské lásky vyráží z trnitého keře. To nám dává do ruky klíč k rozluštění záhady Boha a dává nám zahlédnout v chaosu světa zázrak jeho nadzemské moudrosti. Víra dodává celému světu nebeskou tvářnost. Pozvedá srdce vzhůru; uchvacuje až ke způsobu života v nebi.

Víra je světlo časnosti, jen ona uchopí pravdu, aniž by ji viděla; dotýká se jí, aniž by ji cítila; nazírá tento celý svět, jako by neexistoval, neboť vidí něco docela jiného, než to, co leží na povrchu. Ona je klíčem ke klenotnici, klíčem k hlubině, klíčem k vědění o Bohu. Víra usvědčuje všechny tvory ze lži. Skrze ni se Bůh zjevuje a odhaluje ve všech věcech. Víra je zbožšťuje, nadzvedává závoj, odhaluje věčnou pravdu.

Všechno, co vidíme, je pošetilá lež; pravda věcí spočívá v Bohu. Jaká propast zeje mezi Božími myšlenkami a našimi přeludy! Stále jsme upozorňováni, že všechno, co se ve světě odehrává, je čirý stín, předobraz, tajemství víry, a přesto se stále ještě chováme čistě lidsky, a jsme zcela podrobeni přirozené stránce věcí, jež se pak stává hádankou. Jako blázni běžíme do pasti, místo abychom zvedli své oči a vrátili se ke zdroji, k prameni, k počátku věcí, kde má všechno jiná jména, jiné vlastnosti, kde je všechno nadpřirozené, božské, posvěcující. Kde všechno tvoří odlesk Kristovy plnosti, kde je všechno stavebním kamenem nebeského Jeruzaléma, kde všechno patří k této zázračné stavbě a do ní opět uvádí. Žijeme tak v zajetí vidění a cítění, jakoby neexistovalo žádné světlo víry. A přece by nás bezpečně vedlo v bláznivé zahradě všelijakých temnot a hádanek. Nyní však zmateně chodíme po této zahradě, protože se nenecháme řídit vírou, která chce pouze Boha a to, co chce on; která žije pouze z něho, která nechává ležet vnější obraz světa a proniká až za něj.

2. Oko víry vidí Boží působení tím jasněji, čím ohyzdnější jsou vzezření, pod nimiž se skrývá

Duše, která žije osvícena vírou, posuzuje věci zcela jinak než ten, kdo je posuzuje podle pohlednosti a nic neví o nedocenitelné hodnotě, kterou skrývají. Kdo pozná v nějakém člověku v přestrojení krále, chová se vůči němu při jeho příchodu docela jinak než ten, který mu jde vstříc pod dojmem obyčejného šatu. Tak také duše, která rozpoznává Boží vůli v nejmenších, bezútěšných, ano, i zmrtvolněných věcech, přijímá všechno se stejnou radostí, se stejným jásotem a stejnou úctou, i to, čeho se jiní obávají a před čím zděšeně utíkají. Tma se uzavírá dveřmi a naopak brána dopřává čestné přijetí. I když je povoz malý a smyslům odporný, srdce si cení královského majestátu i při prostém vystupování. Čím více se snižuje, aby si nenápadně sedl do malého vozu, tím větší láska naplňuje srdce.

Nemohu vylíčit, co dojímá srdce, pokud přijímá Boží vůli tak uboze, tak chudě, tak neúplně. Jak pronikala Mariino nitro chudoba a ponížení Boha, když třeba už pobyt ve stáji, bídný útulek s troškou slámy, přinášel jen pláč a úzkost! Ptej se obyvatelů Betléma, dotazuj se jich, co si myslí o tomto dítěti! Kdyby leželo v paláci, obklopeno knížecí pompou, pak by se mu dvořili. Ptáš-li se ovšem Marie, Josefa, mudrců, pastýřů, pak ti prohlásí, že v této krajní chudobě našli Něco, co jim Bůh dal objevit jako větší a milejší. Co ujde smyslům, to zvyšuje, oživuje a obohacuje víru. Když přijdou oči příliš zkrátka, dostává duše o to více.

Klanět se Ježíšovi na hoře Tábor, milovat Boží vůli v mimořádných věcech, to neprozrazuje žádný vynikající život víry, jako milovat Boží vůli v obyčejných věcech a adorovat Ježíše na kříži. Pak teprve žije víra v největší míře, když jí odporuje zevnějšek a to, co je vidět, ji hrozí podkopat. Tato válka smyslů proti víře jí dává tím slavněji vítězit. Stejně dobře moci nacházet Boha v nejmenších a všedních věcech jako v největších, předpokládá, že má člověk neobyčejnou víru: velkou a mimořádnou. Spokojit se s přítomným okamžikem znamená zakoušet Boží vůli a klanět se mu ve všem, co je třeba vykonat a vytrpět skrze to, jak jdou věci po sobě a současně vytvářejí vlnu událostí.

Tak smýšlejí duše, pokud se modlí k Bohu v nejskrovnějších poměrech, a to s dvojnásobnou láskou a úctou. Nic ho neodejme pronikavému pohledu jejich víry. Čím více smysly říkají to není žádný Bůh, tím pevněji svírají tyto duše kytici myrhy a tisknou ji na sebe. Nic je neuvádí do údivu, nic se jim neprotiví.

Maria viděla, jak apoštolové utekli; ona však zůstala u paty kříže. Poznala svého Syna, byť byl sebevíc zohaven plivanci a ranami. Ano, tyto zohavující rány ho dělaly v očích jeho jemnocitné Matky jen více hodného lásky a klanění. Čím více rouhání bylo na něho metáno, tím více rostla její úcta k němu. Život víry tkví ve stálém hledání Boha ve všem, co ho zahaluje, znetvořuje, rozpouští, ba takřka ničí. To se nachází v Mariině životě. Od betlémské stáje až na Kalvárii se Maria pevně držela Boha, který byl vesměs nepoznáván, opuštěn a pronásledován. Stejně překonávají věřící duše nepřetržitou řadu selhání, závojů, stínů a nočních přízraků, které činí Boží vůli téměř nepoznatelnou. Duše jdou za touto vůlí a milují ji až ke smrti na kříži. Vědí, že musejí ponechat stíny za zády, aby spěchali k tomuto božskému Slunci. Ať je sebevíc zahaleno pochmurnými a těžkými mraky, od svého východu do svého západu, toto Slunce Boží vůle osvěcuje, hřeje a zapaluje věrné srdce. V každém bodu svého tajemného krevního oběhu takové srdce žehná, chválí ho a nazírá.

Věrná, spokojená a neúnavná duše tedy stále spěchá za tímto věrným ženichem. Mílovými kroky za ním spěchá od jednoho konce nebes ke druhému. Nic nemá uniknout jejímu pohledu. Kráčí po nepatrných stoncích trávy jako po cedrech. Překračuje zrnka písku i hory, kamkoli stoupne svou nohou, a sděluje: tudy už přešel. Máme ho totiž pouze neustále následovat; tak ho všude objevíme.

Jak úchvatný pokoj zakouší duše, jež se z víry učí vidět Boha ve všech tvorech jako za nějakým průhledným závojem! Tu se pak proměňuje temnota ve světlo, hořkost ve sladkost. Tím, že nám víra ukazuje věci v jejich pravé podobě, dělá jejich ošklivost krásnou a jejich špatnost dobrou. Víra je matkou mírnosti, důvěry a radosti. Zmůže se jen na ohled a soucit se svými nepřáteli, což duši na jejich útraty obohacuje. Čím krutěji postihne někoho působení tvorů, tím účinněji se Bůh vciťuje do rozpoložení postižené duše. Zatímco se lidský nástroj snaží škodit, božský soustružník, v jehož rukou leží každý tvor, používá právě onu slabost, aby z duše odstranil to, co jí škodí. Boží vůle zná jen sladkost, přízeň a cenné dary, určené pro ochotné duše. Není možné do lidského nástroje příliš skládat důvěru, ani se mu svěřit nějak přespříliš. Může a chce vždycky, co nejvíce přispívá k našemu zdokonalení, jen ponecháme-li Bohu volnost. Víra o tom nepochybuje. Čím více se smysly tváří nevěrně, nevázaně, zoufale nejistě, tím více mluví víra: to je Bůh. Všechno pak jde dobře. Neexistuje nic, co by víra neprorazila a nepřekonala. Proniká všemi temnotami. Ať se stíny sebevíc namáhají, ona jde skrze ně, až dospěje k pravdě. Rozhodně ji uchopí a už nikdy nezanechá.

3. Boží působení nám v každém okamžiku nabízí nekonečná dobra a udílí nám je podle míry naší víry a lásky

Chápeme-li každý okamžik jako projev Boží vůle, nalezneme v něm všechno, po čem touží srdce. Existuje něco rozumnějšího, dokonalejšího a božštějšího než Boží vůle? Mohla by její nekonečná hodnota něco získat časovými, místními nebo věcnými různostmi? Když se ti sdělí tajemství toho, že lze nacházet vždy a ve všech věcech milost přítomného okamžiku, pak máš to nejcennější a nejdůstojnější, co si můžeš přát. Co chcete, svaté duše? Dejte se do volného běhu, nezměrně rozhojněte svá přání, a otevřete dokořán své srdce: Pán je umí naplnit. Neexistuje žádný okamžik, v němž by vám nemohl dát najít vše, po čem toužíte.

Přítomný okamžik vždycky obsahuje nekonečné poklady. Skrývá víc, než dokážeme pochopit. Mírou je víra. Z přítomného okamžiku čerpáme tolik, kolik máme víry. Také láska je měřítkem. Čím více srdce miluje, tím více po něm touží. A čím více po něm touží, tím více ho nalézá. Boží vůle před nás klade do každého okamžiku nekonečné moře; naše srdce je nedokáže vyčerpat. Přijímá z něj podle schopnosti, jakou mu zjednají víra, naděje a láska. Žádné stvoření nedokáže naplnit naše srdce; je totiž prostornější než všechno ostatní, kromě Boha. Hory, na které hledíme s úžasem, se v srdci rovnají zrníčku prachu. Boží vůle je hlubina; vstupuje se do ní skrze přítomný okamžik. Sestup mnohem hlouběji do této propasti a shledáš, že je mnohem širší než tvá přání. Nedvoř se nikomu a neklaněj se přeludům. Nemohou ti nic dát a nic ukrást. Ať tě naplňuje pouze Boží vůle. Nenechá v tobě nic prázdného. Klaněj se jí. Jdi k ní přímo tím, že pronikneš všemi obaly a odhodíš je. Smrt smyslů, jejich odhalení, jejich stržení, jsou královstvím víry. Smysly zbožňují stvořené věci. Víra se klaní Boží vůli. Vezmi smyslům bůžky. Budou sice křičet jak děti, avšak víra zvítězí, neboť jí nelze ukrást Boží vůli. Když okamžik zděsí smysly, když je vyhladoví, obnaží a zdrtí, poté oživuje a obohacuje víru. Ta se pak usmívá nad takovými ztrátami, jako se místodržitel nedobytné pevnosti vysmívá marným útokům.

Když se jednou nějaké duši Boží vůle zjevila a oznámila jí ochotu zcela se jí sdělit, jestliže se také duše bezvýhradně odevzdá do Boží vůle, zakusí při každé příležitosti mocnou podporu. Ze zkušenosti pak pociťuje štěstí tohoto příchodu Boha. Těší se z něj tím více, čím lépe v denním životě pochopila, jak má být v každé chvíli oddána této úctyhodné vůli.

4. Bůh se nám zjevuje v denních událostech stejně tajemně, ale stejně skutečně a úctyhodně, jako ve velkých dějinných událostech a v Písmu svatém

Psané Boží slovo je plné tajemství, Boží slovo, jež se naplňuje ve světovém dění, o nic méně. Obojí jsou zapečetěné knihy. Tu i tam litera zabíjí. Bůh, jenž stojí ve středu víry, se podobá jakoby temné propasti. Na všechny stvořené věci, které z něho pocházejí, se rozprostírá temnota. Jeho slova a díla jsou bez výjimky temnými paprsky ještě temnějšího slunce. Marně otevíráme své tělesné oči, abychom vnímali toto slunce s jeho paprsky. Dokonce tu selhává i náš duchovní zrak, jímž hledíme na Boha a jeho díla. Zde nastupuje namísto světla temnota. Poznání spočívá v nevědomosti. Vidíme tím, že nic nevidíme. Bible představuje tajemnou řeč ještě tajemnějšího Boha. Světové události tvoří temná slova téhož skrytého a neznámého Boha. Jsou to kapky z moře, ale z moře temnoty. Každá kapka a každý potok prozrazuje svůj původ. Pád andělů, Adamův hřích, bezbožnost lidí před potopu i po ní, doba patriarchů, kteří věděli o historii stvoření a následujícím udržování světa a vyprávěli o něm svým dětem: to všechno jsou zahalená slova Písma. Uprostřed všeobecné zkázy, až k příchodu Mesiáše, je uchována před modloslužbou jen hrstka lidí. Mezitím se bezbožnost mocně prosazuje. Jen malý počet hájí pravdu; přesto těchto málo je neustále pronásledováno a trýzněno. Pak jsou tu muka, která vytrpěl Ježíš Kristus. Rány tajemného zjevení: samá Boží slova, samé zjevení. To všechno dal Bůh zapsat. Ale Božím slovem je také naplnění těchto úděsných tajemství, která probíhají až do konce časů. Hlásají nám moudrost, moc, dobrotu. Všechny události, které se zhušťují do světových dějin, vyjadřují božské vlastnosti; všechny hlásají úctyhodné Boží slovo. Avšak tomu je třeba věřit; to nelze vidět.

Co chce Bůh říci skrze muslimy, bludaře a pronásledovatele církve? Vždyť skrze ně mluví nahlas! Poukazují na jeho nekonečné dokonalosti. Farao a všichni bezbožníci, kteří šli za ním a ještě půjdou, jsou tu jen proto, aby posloužili Božím záměrům; ovšem, člověk se chováním zlého jen bojácně zaobírá, třebaže slova Písma ohlašují pravý opak. Člověk se tudíž musí stát slepý a zastavit své mudrování, aby v tom všem poznal tajemné božské vedení.

Ty, Bože, mluvíš ke všem lidem dohromady pomocí univerzálních událostí. Všechny převraty jsou jen vlny tvé prozřetelnosti. Kdo se dívá na dějiny čistě vědecky, vyvede ho to z rovnováhy a popudí. Zvláště se však obracíš na každého jednotlivého člověka tím, s čím se okamžik za okamžikem setkává. Avšak místo abychom z toho zaslechli tvůj hlas, místo abychom měli úctu před zahalenou tajemností tvého slova, hledíme jen na vnějšek, na náhodnosti, na to, co závisí na lidském postoji anebo náladě. A tak nacházíme na všem něco ke kritizování; chtěli bychom něco přidat, odříznout, změnit. Vybíráme si všechny možné typy svobod a nic nám není vhod. Zevlujeme od jedné k druhé. I ta nejmenší z nich je opovážlivostí, pokud by se jednalo o zneuznání jediného písmene bible. Je to Boží slovo, říká se: všechno je v ní svaté a pravdivé. Když člověk bibli nerozumí, pociťuje před ní více úcty. Chválíme hlubiny Boží moudrosti, přikládáme jí plnou spravedlnost. A právem! Ale přece; to, co k vám mluví Bůh, drahé duše, slova, jež tvoří okamžik za okamžikem, která nejsou napsána inkoustem na papíře, nýbrž tím, co trpíte, co musíte stále konat; nezaslouží si to vaši pozornost? Proč v nich také neshledáváte Boží pravdy a Boží vůli? Tam, kde se vám vůbec nic nezamlouvá, všechno malicherně posuzujete. Nevíte, že považujete měřítko smyslů a pouhého rozumu za bernou minci tam, kde může sloužit jako měřítko jen víra? Nechápete, že sice sledujete Boží slovo očima víry v Písmu svatém, ale zcela neprávem čtete jinýma očima ve všech jeho ostatních dílech?

5. Boží působení pokračuje v nitru člověka jako ve zjevení, jež začalo v Písmu svatém. Avšak písmo Božího působení, které Duch používá ke psaní, bude viditelné teprve v Poslední den

Apoštol říká: Ježíš Kristus byl včera, je dnes a bude až do konce časů. Od počátku světa je Bůh pramenem života pro spravedlivé duše. Když se stal člověkem, podílelo se jeho lidství na výsadě jeho božství. Působí v nás po celý náš život. Doba do konce světa je jako jediný den; jediný den, který je jím naplněn. Ježíš Kristus žil; avšak žije ještě i nyní. Začal v sobě, a nyní ve svých svatých pokračuje jako ve svém životě, který nekončí. Úchvatný Ježíšův život, který trvá po všechna staletí a všechna je překračuje, život, který každou chvíli vyvolává nová působení! Není to věcí kohokoli, aby chápal, co se dá napsat o časném Ježíšově životě, o jeho pozemských skutcích a slovech. Evangelium obsahuje jen jejich letmé rysy. První hodina bohužel zůstává tak neznámá, a přitom tak plodná. Kolik evangelií by nejdříve muselo být napsáno, kdyby se chtěla zachytit historie všech okamžiků stále trvajícího a tajemného Ježíšova života! V tom jeho zázračné činy neznají žádné hranice; ba neustále se množí, vždyť přece všechny doby nejsou ničím jiným, než historií božského působení.

Duch Svatý dal neomylnými a nevyvratitelnými písmeny zapsat některé okamžiky tohoto mocného časového úseku. Shromáždil v Písmu několik kapek z celého moře. Vidíme v něm po jak tajemných a neznámých cestách dal přijít Ježíši Kristu na svět. Lze sledovat kanály a vodní proudy, v nichž se uprostřed hemžení lidských dětí objevuje původ, kmenová příslušnost a historie rodiny prvorozeného. Starý Zákon tvoří zároveň náčrt neprobadatelných hloubek tohoto Božího díla. Obsahuje však pouze to, co je nutné, aby se došlo k Ježíši Kristu. Všechno ostatní drží Duch Svatý v uzavřené pokladnici své moudrosti. Připustil, aby se z moře božského působení vyronil potok. Dospěl až ke Kristu, ztratil se v apoštolech a nakonec se definitivně ukryl v hlubinách tajemného zjevení. Historie božského působení, která zahrnuje celý život, který Ježíš vede ve svatých duších, až do konce časů, lze pochopit pouze vírou.

Když se Boží pravda dala na vědomí slovem, zjevila se Boží láska činem. Duch Svatý pokračuje v díle Vykupitele. Zatímco pomáhá církvi hlásat evangelium Ježíše Krista, píše své vlastní evangelium. Vpisuje je do srdcí. Všechno, co konají svatí, všechny jejich chvíle, tvoří toto evangelium Ducha Svatého. Svaté duše jsou papír, jejich utrpení a skutky slouží jako inkoust. Perem svého působení píše Duch Svatý toto evangelium. Avšak teprve v Den oslavení bude možné je přečíst; až pak, když vyjde z tisku tohoto života a bude náležitě zveřejněno.

Jak úchvatné historické dílo! Duch Svatý právě nyní sepisuje nádhernou knihu! Je již v tisku, svaté duše. Neuplyne ani jediný den, aniž by nebyla vysázena písmena, aniž by nebylo použito tiskařské černi a nebyly zaplněny listy. Avšak nacházíme se v noci víry. Papír překonává temnotou tiskařskou čerň. Písmena vyhlížejí zmateně. Zde se mluví řečí jiného světa. Ničemu z toho není rozumět. Teprve v nebi budete moci číst toto evangelium. Kdybychom mohli nazírat život Boha a všechny tvory, ne v sobě, nýbrž v jejich zdroji, dokázali bychom, jak již bylo řečeno, vnímat život Boha ve všech předmětech: jak jimi hýbe Boží působení, jak je přesazuje, spojuje, jak je staví proti sobě a jak je různými cestami zase přivádí ke stejnému cíli. Pak bychom pochopili, že všechno má základ v tomto božském díle, jako i míru a vztahy. Ale jak číst tuto knihu, pokud se její písmena zdají cizí; je jich tak nesčetně, stojí vzhůru nohama a vypadají rozmazaná? Nedá-li se přehlédnout sestavení 24 písmen, která stačí pro nekonečné množství knih, z nichž by každá mohla být mistrovským dílem, kdopak dokáže vyjádřit, co koná Bůh v celém vesmíru?

Kdo by mohl číst takovou knihu a rozumět jí, pokud každé písmeno v ní má svou zvláštní formu, a ať je sebemenší, obsahuje hluboká tajemství! Ta jsou předmětem víry. Ovšem tato tajemství nelze vidět ani cítit. Jenom podle původu tajemství chápe víra jejich pravdu a hodnotu. Samy v sobě zůstávají tak temné, že všechny jejich formy, jimiž se projevují, je dokážou jen ukrývat, a postihnou slepotou ty, kteří o tom soudí jen na základě čirého rozumu.

Boží Duchu, uč mě číst v této knize života! Přicházím k tobě do školy. Jako dítě chci věřit tomu, co nedokážu vidět. Stačí mi, když promlouvá můj Mistr. Říká to neb ono; tak se vyjadřuje, řadí písmena vedle sebe tímto způsobem; dává se takto vnímat: více mi není zapotřebí. Jsem přesvědčen, že je tomu tak, jak to říká on. To proč zůstává pro mě temné, avšak on je neomylná pravda. On může říkat či konat, co chce, a musí to souhlasit. Tato písmena musí vytvořit slovo; ono pak jiná. V jednom případě jich bude zapotřebí jen šest nebo zase tři; více by jich bylo zbytečných a méně by jich dávalo špatný smysl. Jenom on, jemuž idea přichází na mysl, může zapsat písmena a správně je zasadit. Všechno přitom něco vypovídá a má svůj dokonalý smysl; tato čára zde končí, tak i tma či čerň je ukončena. Nechybí ani čárka, žádné znaménko není nadbytečné. V současné době tmy všemu věřím; avšak až mi poslední den odhalí nesčetná tajemství, pak budu vidět, co nyní poznávám jen mlhavě, co se mi nyní zdá zmatené a temné, co se nyní jakoby nerýmuje, co se mi nyní zdá přepjaté a nelogické. Pak mě to nadchne, bude mě věčně okouzlovat krásou, harmonií, souvislostmi, moudrostí a všemi nevýslovnými zázraky, jež pak vyjdou najevo v sepsaném díle.

6. Jak špatně kdysi Židé jednali s Ježíšem Kristem v jeho těle, tak špatně jedná mnoho křesťanů s božským působením, jež se denně zjevuje

Jak málo víry je na zemi! Jak nepřístojně smýšlí většina lidí o Bohu! Neustále nacházejí něco, co malicherně vytýkají božskému působení. Obyčejnému nádeníkovi by se nevytýkalo to, co patří jeho oboru. Slabý rozum by rád božské působení vtěsnal do hranic a dával mu předpisy, jak si je zrovna vymyslí. Ač rozum věci přejinačuje, sílí stejně jen opět samé nářky a výčitky.

Takové zacházení, jaké kdysi Židé vyhradili Ježíši Kristu, se nám zdá nepochopitelné. Jak se s tebou zachází, božská Lásko, úctyhodná Vůle, neomylné Boží působení? Může Boží vůle vůbec někdy přijít nevhod, může nemít pravdu? Často říkám: musím si ještě vyřídit to nebo ono; chybí mi to či ono; je nezbytné se zaobírat právě těmito prostředky; tento člověk mi udělal čáru přes rozpočet. Copak to není svrchovaně nerozumná výmluva? Že na mě právě nyní přišla tato nemoc, kdy tak nutně potřebuji být zdráv! A já ti znovu říkám, že nutná je jedině Boží vůle. Čeho se nedostává, může být pouze neužitečné. Ne, drahé duše, nic vám nechybí. Kdybyste věděly, co znamenaly události, které jste považovaly za zvraty, protivenství a překážky, kdy se vám zdálo všechno zpackané a nesmyslné: nesmírně byste se divily! Vaše reptání by vám pak přišlo jako rouhání. Avšak na to nyní nemyslíte. Zatímco všechno zmíněné ztělesňuje Boží vůli, její drahé děti, které ji neuznávají, tuto ctihodnou vůli zlehčují! Můj Ježíši, Židé s tebou během tvého pozemského života jednali jako s posedlým člověkem a nazývali tě Samaritánem.[3] My víme, že žiješ v každé době, a přece jak úkosem hledíme na tvou úctyhodnou vůli, která zasluhuje pouze chválu a velebení! Což nezůstalo svaté jméno Boha stále chvályhodné od počátku stvoření, až do přítomného okamžiku? A nezůstane jméno, které naplňuje všechny časy a všechno, co se ve všech dobách děje, jméno, které vše činí, až do Posledního dne, léčivé? Jak by mi mohlo škodit to, co je Boží vůle? Měl bych se bát Božího jména a před ním utíkat? Kam bych se musel vydat, abych našel něco lepšího, když už mám strach před božským působením ve mně a když odmítám působení jeho božské vůle?

Jak tedy naslouchat tomu, co je nám každou chvíli řečeno v hlubině našeho srdce? Když naše smysly a náš rozum nechápou hodnotu ani pravdu, nevyvěrá to z jejich neschopnosti přijímat božské pravdy? Jak máme žasnout nad tím, že tajemství ohromí rozum? Bůh mluví; jde tedy o tajemství. To pak znamená odumřít svým smyslům i svému rozumu; neboť tajemství je musí přemoci. Vírou se stává tajemství skutečným životem. Pro všechno ostatní představuje jen rozpory. Božské působení dává odumírat a zároveň oživuje. Čím více pociťuji odumírání, tím pevněji mám věřit, že dává život. Čím je tajemství temnější, tím více světla v sobě skrývá. Prostá duše proto nikde nenachází ve větší plnosti to, co je božské, než tam, kde ho je zdánlivě nejméně. Život z víry zcela spočívá v neustálém boji se smysly.

7. Boží láska se nám dává skrze všechny tvory. Udílí se nám však jimi zahalena, podobně jako při svátostných způsobách

Existují vznešené pravdy, jež jsou skryté očím takových křesťanů, kteří si myslí, že jsou kdovíjak osvíceni. Jak naopak značně nahlédne ten, koho každý kříž s jeho následky a vábení Božích příkazů oslovuje způsobem, který se dá nejlépe znázornit srovnáním se vznešeným tajemstvím svátosti oltářní! Co by už mohlo být jistější? Což nám rozum a víra nezjevuje právě tak bezpečně skutečnou přítomnost Boží lásky ve všech tvorech a ve všech událostech tohoto života, jako nám slovo Krista a církve zaručuje přítomnost svatého Těla pod eucharistickými způsobami? Což nevíme, že se božská láska chce s námi spojit skrze všechny tvory a události? Že všechno, co nás obklopuje a co se nám přihodí, vyvolává, nařizuje nebo dovoluje jen proto, abychom dospěli k tomuto spojení, jež jediné zamýšlí? Že k tomu slouží jak ti nejhorší, tak ti nejlepší tvorové, jak ty nejzlostnější příhody, tak ty nejpříjemnější? Že naše spojení s Bohem je o to záslužnější, čím více se nám protiví prostředky k dosažení onoho spojení, avšak za předpokladu, že hledáme vztah k Bohu? Což to nevíme?

Je-li tomu tak, copak ještě stojí v cestě, aby každý okamžik našeho života byl určitým typem společenství[4] s božskou láskou? Vždyť toto sdílení přináší duši právě tolik, jako to, které nám svěřuje Tělo a Krev Božího Syna. K tomuto přistupuje ještě svátostné působení, které to první nemá: avšak oč častěji se dá obnovit a jak záslužné se může stát, je-li přijímáno s dokonalým duchovním rozpoložením! Je tedy pravda, že nejsvatější život je ve své prostotě a zdánlivé nízkosti ovíván tajemstvími. Stálá slavnost a chutná hostina. Bůh neustále dávaný a přijímaný; co pak znamená na zemi ona slabost, pošetilost a hromadění věcí! Bůh volí to, co přirozené pocity odmítají a čemu se lidská chytrost vyhýbá. Nechává tím vznikat tajemství svátosti lásky. Prostřednictvím toho, co duším zdánlivě nejvíce škodí, se jim dává takovou měrou, nakolik ví, že ho v dané přítomnosti naleznou.

8. Zjevení, které se váže k přítomnému okamžiku, je tak prospěšné proto, že se na nás obrací bezprostředně

Skutečně nás osvěcují pouze slova, která říká výslovně pro nás. Vědění o Bohu nám nezprostředkuje hltání knih, ani zvědavé listování stránkami dějin. Takové pomocné prostředky samy o sobě vedou k marnivému a mlhavému vědění, jež nadýmá. Co nás potkává okamžik za okamžikem, to nás poučuje. Dává nám poznání ze zkušenosti, kterou získával dokonce i Ježíš Kristus, dříve než začal svou veřejnou činnost. Jen v tomto smyslu mohl ještě růst, jak ujišťuje svaté evangelium. Bůh však vlastnil vědění podle míry poznání neomezeně. Jestliže tedy dokázalo zmíněné poznání ze zkušenosti přinést něco vtělenému Božímu Synu, pak je i pro nás ono naprosto nezbytné, chceme-li mluvit k srdci lidem, které nám Bůh posílá.

Důkladně je poznáno pouze to, co je načerpáno z protrpěné zkušenosti. V ní dává Duch Svatý školu, když se obrací na naše srdce slovy života. Všechno, co se říká druhým, musí vyvěrat z tohoto pramene. Když čteme a pozorujeme, dojdeme k božskému poznání teprve díky plodnosti, síle a světlu, které pocházejí z nabytého. Těsto potřebuje kvas a sůl zkušenosti. Kdo vlastní jen mlhavé představy bez této soli, ten se podobá náměsíčníkovi, který sice objeví cesty přes nejrůznější města, ale na cestě domů, do vlastního obydlí, zabloudí.

Platí tedy, že člověk musí naslouchat Bohu v každém okamžiku, chce-li být obeznalý v teologii ctnosti, která je zcela zakořeněna v životě a zkušenosti. Nechej ležet, co bylo řečeno druhým; naslouchej tomu, co je řečeno právě pro tebe. To postačuje dostatečně k vyzkoušení tvé víry. Neboť vnitřní Boží slova ji prověřují, očišťují a zvětšují právě proto, že jsou jakoby temná.

9. Ze zjevení přítomného okamžiku neustále prýští svatost

Vy všichni, kteří žízníte, vězte, že nepotřebujete pramen živé vody hledat daleko. Vyvěrá vedle vás, v přítomném okamžiku. Pospěšte si k němu! Pakliže pramen vytéká blízko vás, proč se chcete unavovat hledáním potoků? Ty jen vybičovávají žízeň a jen skoupě poskytují vodu. Pouze pramen vytéká stále. Chcete-li myslet, psát a mluvit jako proroci, apoštolové a světci, přenechejte se jako oni božskému působení.

Neznámá lásko, že prý tvé zázraky vyschly! Zdá se, že snad můžeme jen napodobovat tvé dřívější projevy, opakovat tvé dávné řeči. Vůbec pak nevidíme, že se tvé nevyčerpatelné působení stává nepřemožitelným pramenem nových myšlenek, nových utrpení, nových činů, nových patriarchů, nových proroků, nových apoštolů, nových světců, kteří si navzájem nemusejí mísit život ani spisy. Musejí ovšem žít ve stálé oddanosti tvému tajemnému působení. Pořád se nám omílá: první staletí, časy světců! Co je to za řeč? Což se Boží působení netáhne všemi věky? Neproudí snad do každého okamžiku, aby jej naplnilo, posvětilo a nadpřirozeně utvářelo? Existoval kdy nějaký dřívější způsob oddávání se jeho působení, jež by nebyl také současný? Měli svatí prvních dob nějaké jiné tajemství než to, aby se každým okamžikem stávali tím, co z nich božské působení chtělo vykonat? A přestane někdy toto božské působení až do konce světa vylévat svou zář na duše, jež se mu bezvýhradně odevzdají?

Drahá lásko, úctyhodná, věčná, neskonale plodná a stále úchvatná! Působení mého Boha, tys mi knihou, učením a věděním; v tobě spočívají mé myšlenky, má slova, má jednání, mé kříže! Tím, že se budu dotazovat jiných tvých děl, nestanu se ještě tím, co ze mně chceš udělat ty! Ne, to nastane pouze tím, že tě přijmu ve všech věcech: touto jedinou královskou cestou. Je prastará, a již moji otcové po ní kráčeli. Budu smýšlet jako oni, a také tak osvícen a v takovém duchu budu hovořit. V tomto smyslu je napodobuji, mám v úctě jejich zkušenosti a jsem k jejich sdělení pozorný.

10. V přítomném okamžiku se oznamuje jméno Boha a přichází jeho království

Přítomný okamžik se podobá poslu, který má tlumočit příkaz Boha. Srdce přitom neustále říká své Ať se mi stane. Tak se duše stahuje během všech událostí do svého nitra a přibližuje se tak svému cíli. Přitom nikdy nepřestane. Za každého počasí a větru kráčí dál. Všechny cesty a způsoby ji stejnou měrou vedou do dálky a do nekonečné hloubky. Všechno jí slouží za prostředek. Se vším bez rozdílu zachází jako s nástrojem svatosti. To jedině nutné vidí stále v tom, co je přítomné. Jí už nejde o modlitbu nebo mlčení, o ústraní nebo styk s druhými, o čtení nebo psaní, o přemýšlení nebo o to, že by neměla na nic myslet; anebo o vyhledávání těch, kdo stejně smýšlejí o zbožnosti, nebo naopak o útěk před tím, co zbožnosti odporuje; o přebytek nebo nedostatek, o zdraví nebo nemoc, o život nebo smrt: jí záleží jedině na tom, co přináší onen okamžik za Boží příkaz. To ovšem znamená – zbavovat se, zapírat sebe sama, zříkat se stvořeného. Jde o skutečné zřeknutí se nebo alespoň zřeknutí se podle úmyslu. Duše pak neusiluje o nic z vlastního popudu, ani kvůli sobě. Ve všem se snaží plnit Boží příkazy, a to aby se líbila Bohu. Její jediné uspokojení spočívá v tom, aby přijala přítomný okamžik, jako by na tomto světě už neměla hledat nic jiného.

Když je všechno, co se přihodí Bohu odevzdané duši, jedině nutné, nemůže jí pochopitelně nic scházet, a vlastně nikdy nemá, nač by si stěžovala. Kdyby to přesto činila, prozrazovala by nedostatek víry a dávala by se vést pouhým rozumem a smysly. Ty totiž nikdy nebudou moci pochopit, že může stačit jenom milost. Proto jsou ustavičně nespokojené. Posvěcovat jméno Boha znamená ve smyslu Písma: uznávat Boží svatost, milovat ji a klanět se jí ve všech věcech. Věci skutečně vycházejí z Božích úst jako slova. Co Bůh činí v daném okamžiku, představuje Boží připomínku, která je vyjádřena stvořenou věcí. Bůh v jednom okamžiku představuje božskou myšlenku jako tu, která se vyjadřuje stvořenou věcí. Tak jsou všechny věci, jimiž nám oznamuje svou vůli, právě tolika hlasy a právě tolika slovy, kolika nám dává na srozuměnou, co chce. Tato vůle je sama o sobě jedna. Má jediné neznámé a nevýslovné jméno. Ale ve svých účincích se nekonečně rozvětvuje. Ty pak vytvářejí právě tolik jmen, která nosí. Posvěcovat Boží vůli znamená uznávat nevýslovnou podstatu, která se nazývá Bůh, klanět se mu a milovat ho. Dále to znamená každou chvíli poznávat jeho úctyhodnou vůli, klanět se jí a milovat ji. Přitom se všechno jeví coby pouhé závoje a stíny pojmenování oné věčně svaté vůle. Tato vůle je svatá ve všech svých dílech, svatá ve všech slovech, svatá ve všech způsobech, jimiž se projevuje, svatá ve všech jménech, která nese.

Tak kdysi velebil Job jméno Boha. Hrozná bída, v níž spatřoval také Boží vůli, byla tímto požehnaným mužem nadále velebena. Nenazýval ji katastrofou, nýbrž jménem Bůh. Při své chvále ujišťoval, že tato božská vůle, která se ohlásila v úděsné podobě, je svatá, ať už se jmenuje nebo ohlašuje jakkoli. Také David všude a vždycky chválil tuto vůli. Zatímco tedy stále vnímáme Boží vůli ve věcech, v nichž se zjevuje, vládne v nás Bůh, vykonává na zemi, co koná v nebi, a stále nás živí. V odevzdanosti do Boží vůle tkví dřeň jedinečné modlitby, které nás učil Ježíš Kristus. Na příkaz Boha a svaté církve se ústně opakuje vícekrát za den. Kdo rád snáší a koná, co úctyhodná vůle přikazuje, ten to bez ustání vykonává ve svém srdci. Co ústa pronášejí jen slabiku po slabice a slovo po slově, to se srdce modlí cele v každém okamžiku. Prosté duše jsou tak povolány, aby chválily Boha tímto hluboce niterným způsobem. Přitom bolestně zakoušejí, že jejich konání je nedostatečné. Vždyť Bůh poskytuje těmto duším, plným víry a milosti, projevy přízně právě v tom, kde bychom to vůbec neočekávali. Tajemství božské moudrosti totiž spočívá v obohacení srdce přes ochuzení smyslů; a to tím více, čím bolestněji se tyto duše cítí prázdné.

Vyvstalý okamžik nese pečeť Boží vůle a jeho ctihodného jména. Toto jméno je svaté. Je tedy spravedlivé chválit jeho nositele a nazírat jej jako jakousi svátost, která z vnitřní síly posvěcuje duše, jež mu do cesty nekladou žádnou překážku. Copak je možné setkat se s nositelem přesvatého jména jinak, než s nezměrnou vážností? On sesílá božskou manu z nebe, která dává stále růst v milosti. S ním přichází do duše říše svatosti. On je andělským chlebem, který je požíván jak na zemi tak v nebi. Naše okamžiky neskrývají nic menšího, neboť obsahují říši svatosti a andělský chléb.

Ano, Pane, kéž tato říše přijde do mého srdce, aby je posvětila, očistila a dala zvítězit nad nepřáteli. Vzácný okamžik! V očích světa jsi malý, ale velký očím, které osvěcuje víra. Jak bych směl považovat za bezvýznamné to, co je velké v očích mého Otce, jenž vládne na nebesích! Všechno, co odtud pochází, je velmi dobré.

11. Božské působení zjednává všem duším nejvznešenější svatost. K posvěcení postačí, abychom se mu oddali

Nesčetní křesťané se jenom proto, že neumějí využívat božské působení, úzkostlivě shánějí po ohromném množství pomocných prostředků, které sice mohou být užitečné, jestliže na ně poukáže božské působení, které se však stávají škodlivé, staví-li se proti prostému spojení. Všechny dohromady totiž nedokážou poskytnout, co dává nalézt pramen všeho života, který je vždy přítomen a který sděluje každému nástroji směr jeho vlastního pohybu a nesrovnatelně jej ovládá.

Ježíš nám poslal učitele, jemuž nikdy dostatečně nenasloucháme. Mluví každému do srdce. Na každého se obrací slovem života: jediným slovem. Avšak nepřijímáme jeho sdělení. Rádi bychom věděli, co řekl druhým, a přeslechneme, co pověděl nám. Příliš málo nazíráme věci podle jejich nadpřirozeného původu, které k nim přichází z božského působení. Toto působení je třeba vždycky přijímat s otevřenou náručí a plnou důvěrou, a velkomyslně na ně odpovídat. Nemůže nikdy škodit těm, kteří je takto přijímají.

Mocné božské působení, jež zůstává stále stejné od počátku času až k jeho konci, se rozlévá do všech okamžiků. V celém svém rozsahu a svou plnou sílou se sděluje prosté duši, která se mu koří, miluje ho a těší se pouze z něho. Byli byste přešťastní, tak tvrdíte, kdyby se vám naskytla příležitost, že byste směli zemřít pro Boha. Takový výkon, takový konec života vás okouzluje. Všechno ztratit, umřít opuštěni, vydat se za druhé, to by vás naplnilo nadšením, říkáte.

A já, Pane, velebím tvé působení, a jenom to. V něm nacházím úplné štěstí mučednictví přísností obětování se pro bližního. Toto působení mi stačí. Ať pro mě připraví jakýkoli život, jakoukoli smrt, jsem s tím spokojen. Tvoje působení se mi líbí čistě samo o sobě, odhlížeje zcela ode všech vlastností jeho nástrojů a následků. Vztahuje se totiž na všechno, zbožšťuje všechno, všechno přeměňuje v sebe. Všechno se mi stává nebem. Všechny okamžiky se mi stávají božským působením. Stačí mi to v životě, i v umírání.

Ano, drahá lásko, napříště ti už nechci předpisovat čas ani chování. Vždy mi budeš vítána. Věřím, božské působení, žes mi odhalilo svou nezměrnost. Jen ve tvém bezmezném kouzlu budu smět ještě konat další kroky. Všechno, co z tebe vytéká dnes, vytékalo z tebe také včera. Tvá hlubina tvoří říční úžlabí proudu milosti, který neustále mohutní. Ty jej udržuješ; uvádíš do pohybu své příboje. Nemám tě tedy hledat v těsných hranicích jakékoli knihy, či zajímavého životopisu, ani ve vzletných myšlenkách. To všechno jsou pouhé kapky moře, které vidím; a ty je rozléváš na všechny tvory. Všichni budou zaplaveni tímto božským působením. Jako zrníčka prachu mizí v této propasti. Také tě nebudu hledat ve výrocích či projevech učených duší. Nechodím dveře ode dveří, abych si vyžebral uhlazený a lesklý chléb; vždyť nemám dělat tvorům poskoka.

Ano, Pane, chci žít tak, abych ti dělal čest, jako dítě opravdového otce, jenž je nekonečně dobrý, nejmoudřejší a všemohoucí. Chci žít, jak věřím. A protože toto božské působení na mne doráží skrze všechny věci, každý okamžik připravuje mé zdokonalení, chci se stravovat z tohoto mocného pokrmu, který mi nikdy nemůže chybět; je totiž vždy přítomný a náramně blahodárný. Existuje vůbec nějaký tvor, jehož působení by se rovnalo působení Boha? Protože nestvořená ruka ovládá vše, co se mi přihodí, měl bych hledat pomoc u tvorů, u bezmocných, nevědomých a necitelných tvorů? Mohl bych zahynout žízní, mohl bych se honit od pramene k prameni. Od potoka k potoku. A přitom se vedle rozprostírá překypující moře, jehož vody mě ze všech stran obklopují! Všechno se mi stává chlebem k pokrmu; mýdlem, abych se umyl; ohněm, abych se ohřál; dlátem, aby mi vytesalo nebeské vzezření. Všechno slouží za nástroj milosti pro mé těžkosti. Co jsem hledal někde jinde, to šlo neustále se mnou a dávalo se mi ve všech tvorech.

Lásko, musí to zůstat nepoznáno, že se takřka před každého stavíš se všemi projevy přízně, zatímco jsi hledána v koutech, kde tě najít nelze? Jaká pošetilost nechtít dýchat venku, nevědět, kam stoupnout na šírém poli, nenacházet vodu ve vodních zátopách, nechápat působení Boha, neokoušet jeho účinky, jimiž provívá všechny věci!

Věrná duše, hledáš usilovně tajemství, abys patřila Bohu? Není žádné jiné, než využít všeho, co ti Bůh přiděluje. Všechno od něj přivádí ke spojení s ním; on všechno zdokonaluje, vyjma toho, co je hříšné a nepřístojné. Je nám třeba pouze to přijmout a Boha nechat působit. Všechno tě řídí, všechno ti dodává odvahy a nese tě. Všechno před tebou vlaje jako prapor; všechno tě nese jako měkký a pohodlný kočár. Všechno podává Boží ruku. Všechno je božskou zemí, božským vzduchem, božskou vodou. Boží působení se šíří dál a je přítomné více než všechny ostatní prvky. Vstupuje do tebe všemi tvými smysly za předpokladu, že se zaměřuješ jen na Boží příkazy. Vždyť co není jeho vůle, proti tomu se musíš smysly uzavřít a odporovat tomu. Nic ti neuškodí, ani nejjemnější prášek; a i ten sděluje božské působení a zasahuje tě až na dřeň kosti. Všechno je od něho a skrze něj.

Životní šťávy, jež proudí cévami, tekou jen díky popudu, který jim propůjčuje Boží působení. Stejně tak tvé rozmanité pohyby, síla i slabost, kterou cítíš. Těžkopádnosti i živost, život i smrt: samé božské nástroje, používané tímto působením, aby uskutečnily tvé posvěcení. Všechny tělesné stavy se stávají pod jeho vlivem prokazováním jedinečné milosti. Ve všech tvých citech a myšlenkách, ať pocházejí odkudkoli, se objevuje tato neviditelná ruka. Žádný člověk ani anděl ti nedokáže říci, co chce toto božské působení v tobě vykonat. Zkušenost ti to krok za krokem odhalí. Tvůj život neustále vtéká do této neznámé propasti. Přitom jedině platí: stále milovat přítomné a považovat to za nejlepší, v plné důvěře v toto působení, které může vyvolávat pouze dobré.

Ano, drahá lásko, každá duše by mohla dospět k nadpřirozeným, vznešeným, úchvatným a nevýslovným stavům, pokud by se spokojila s Božím působením. Kdyby konečně dala této božské dlani úplnou volnost, dospěla by k nejvznešenější dokonalosti. Nikomu nezůstává odepřena, vždyť je nabízena všem. Na nás je pouze, abychom otevřeli ústa a ona sama od sebe vstoupí. Vždyť každá duše má v tobě, Bože, svůj nekonečně dokonalý předobraz. Tvé působení je neustále zaměřováno na to, aby vše učinilo podobné tomuto vzoru. Kdyby byly duše věrny tvému působení, mohla by každá žít, jednat, mluvit božským způsobem. Žádná by nemusela napodobovat druhou. Každá by byla božským působením skrze nejobyčejnější věci dovedena k vlastní dokonalosti.

Můj Bože, jak mohu dát tvým duším ochutnat, co jim tu nyní předkládám? Je opravdu mým údělem nosit v rukou mocné bohatství, které by stačilo pro každého, a přitom vidět, jak duše uboze zmírají? Musím je vidět, jak se scvrkávají jako pouštní kaktusy, zatímco jim ukazuji pramen živé vody? Pojďte, prosté duše, kterým chybí jakákoli zbožná vyhraněnost; vy, které nemáte žádné talenty, jimž vůbec chybí počáteční základy vzdělání; pojďte všechny, které vůbec nerozumíte duchovním odborným výrazům, které smíte jen mlčky obdivovat výmluvnost učených; přijďte, pokusím se sdělit tajemství, které patří vám a kterým překonáte i všechny ony vysoké duchy.

Ukáži vám dokonalost tak snadno přístupnou, že ji vždy najdete u své hlavy i nohou, i kolem sebe. Budu hovořit o vašem spojení s Bohem; doslova si na něj sáhnete, a to již od prvního okamžiku, kdy budete sledovat, čemu se vás pokusím vyučit. Pojďte, ale ne, abyste studovaly podrobnou mapu duchovního života, nýbrž abyste obsadily zemi, pohodlně se v ní zabydlely, a to bez obav, že budete bloudit. Přijďte blíže, ne abyste byly uvedeny do teorie božské milosti, ne abyste opakovaly, co během staletí vytvořila ve druhých a zajisté ještě vytváří, nýbrž abyste se prostě vystavily jejímu působení vy samy. Nepotřebujete k tomu žádnou bezvadnou znalost slov, s nimiž by bylo zapotřebí se obracet na jiné, abyste je musely potom zase učenecky přežvýkávat. Milost nalezne pro vás vlastní slova.

12. Jen božské působení nás může posvětit, neboť jen ono zná božský vzor naší dokonalosti

Božské působení zahrnuje ve všech věcech během staletí myšlenky, které spočívají ve věčné moudrosti. Každá věc odpovídá zvláštní Boží ideji; zná ji pouze božská moudrost. Poznání těch idejí, které se tě netýkají, bys nedokázal sám rozpoznat. Božské působení vidí v božském Slově ideu, podle níž máš být utvářen. Stojí mu před očima jako vzor. V Božím Slově se tomuto působení vystaví všechno, co patří k životu svaté duše. Jednou částí je bible. Díla, jež vytváří Duch Svatý v nitru, rovněž přivádějí ke vzorům, které jim připomínají Boží Slovo. Což nemusí tkvít tajemství uskutečnění této ideje v tom, že se člověk jednoduše přenechává Božím rukám, aniž by k tomu něco mohl nebo chtěl přidat, ať už námahami či rozumovým hloubáním? Což není jasné, že se toto dílo nemůže uskutečnit ani obratností, duchaplnými myšlenkami nebo bystrostí, nýbrž prostřednictvím věrné odevzdanosti, tím, že člověk prostě toto přijímá, a podrobuje se Bohu, jako se kov podrobí formě, plátno štětci, kámen dlátu a ruce sochaři? Což neshledáváme, že to není vědění o božských tajemstvích, která Bůh během staletí způsobil a která božská vůle použila, aby nás utvářela podle onoho obrazu, jaký o nás spočívá ve věčném Slově Boha? Což nechápeme, že naše připodobnění se k božskému vzoru může pocházet jedině od vtisknutí tajemné pečeti, kterou je Boží působení v nás; a přitom k vtisknutí nedochází skrze představy,[5] nýbrž skrze odevzdanost do jeho vůle?

Moudrost prosté vůle spočívá v tom, aby se spokojila se svým dílem, aby se pouze držela hranic své cesty, aniž by opustila její linii. Neprozkoumává zvědavě, jak Bůh jedná, stačí jí, že jeho vůle něco nařizuje. Také se křečovitě nenamáhá srovnáváním a dohady, aby předem uhádla Boží vůli. Chce pouze vědět, co jí každý okamžik odhaluje. Tu pak naslouchá našeptávání božského slova, které se dá vnímat na dně srdce. Nevyptává se svého ženicha, co našeptává druhým. Zajímá ji pouze to, co sama přijímá ve svém nitru. Tak přichází každým okamžikem Bohu blíže, aniž si to uvědomuje. Ženich takto mluví ke své nevěstě skrze skutečné působení a nevěsta to zvědavě nezkoumá, nýbrž láskyplně a vděčně přijímá. Duchovní život takových duší je náramně prostý a hluboký; proniká celou jejich bytost. K jednání ji nevedou nějaké duchaplné myšlenky nebo vznešeně znějící výrazy. Vzato samo o sobě, něco takového by ji mohlo přivádět jen k nafoukanosti.

Jakou roli ve zbožnosti pak hraje náš duch? Znamená jen málo; ano, snadno se stává dokonce překážkou. Mělo by nás zaměstnávat jedině to, co nám dává Bůh trpět nebo činit. Místo toho zanedbáváme dokonce to, co je božsky podstatné a zabýváme se čistě rozumově a kriticky božským působením, které se uskutečnilo během dějin. Je mnohem lepší rozmnožovat božské působení svou vlastní věrností.

Tato podivuhodná díla, o nichž slýchávám s palčivou zvědavostí, často slouží jen k tomu, aby nám znechutila zdánlivě malé věci. A přece by Boží láska v nás dokázala vytvářet veliké právě malými věcmi, kdybychom jimi nepohrdali. Jak jsme pošetilí! S otevřenými ústy žasneme nad božským působením v Písmu, které o něm vypráví. Chce-li však působení ve svých činech pokračovat a psát v našem nitru, obracíme papír sem a tam. Naše zvědavost, co se odehrává v nás i v druhých, brzdí jeho jednání.

Odpusť mi, božská Lásko, vyprávím-li zde o vlastních pošetilostech. Ještě jsem totiž nepochopil, co to znamená dát ti volnou ruku. Stále se ještě vzpírám proti podobě, kterou mi chceš vtisknout ty sama. Rychle jsem sice prošel tvými dílnami a obdivoval snad i tvé tvory, ale nezmohl jsem se ještě na potřebnou odevzdanost, abych sám náležitě přijal tahy tvého štětce. Avšak nyní jsem tě našel, můj drahý Mistře a Učiteli, můj Otče, má drahá Lásko! Chci se stát tvým žákem, v budoucnu se učit jen u tebe. Jako marnotratný syn se vracím a hladovím po tvém chlebě. Rozloučil jsem se s učenými představami, které lichotily pouze mé duševní nenasytnosti. Nechci se shánět po žádných autoritách, ani knihách. Pouze, mají-li mi ještě posloužit k tomu, abych se stal závislejší na tvém božském působení; a to ne k mému uspokojování, nýbrž jako ve všem, co mě potkává, z poslušnosti k tobě. Chci se soustředit pouze na okamžik: ten mě má upoutávat. Tak chci z lásky k tobě plnit svou povinnost a tobě dát plně volnou ruku.

1 Touto větou je otec Caussade v duchovní literatuře nejvíce znám. Na počátku duchovního života stojí objevení biblické souvislosti.

2 Shledáváme tu obdobnou myšlenku (a také dobovou reakci) Františka Saleského: svatost není nedosažitelným ideálem pro pouhé privilegované génie.

3 Doslova: nadávali ti do Samaritánů.

4 [Communio].

5 Vnímáme tu souvislost se základní tezí Rahnerova doktorátu Geist in Welt; srv. v našem textu začátek čtvrté kapitoly druhé knihy.

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Celá kniha k zakoupení na www.refugium.cz

Udílí se poznání tajemství nediskrétnímu? (K českému vydání)

Jean-Pierre Caussade se narodil 7. března roku 1675 v Quercy. Do Tovaryšstva Ježíšova vstoupil 16. dubna 1693 v Toulouse, kde také 8. prosince 1751 zemřel. Přebýval v několika francouzských kolejích SJ, kde nejvíce pracoval v duchovní správě a v exercičním hnutí. V Nancy, v letech 1730–1731, učinil skvělou zkušenost při formaci řeholnic Kongregace Navštívení: více pochopil osobní vedení, ve kterém je sám nepředvídatelně formován. Ale řečeno ještě praktičtěji: roztěkaná duchovní správa ho konečně přivádí ke koncentraci na jedno téma – a v tom spatřuje Boží vedení. Odpovídá to hlavní tezi jeho nejznámějšího spisu L’Abandon à la Providence Divine, dnes již klasického díla duchovního života, které právě vydáváme, třebaže bylo v úplnosti představeno až roku 1861, a to zásluhou Henriho Ramièra. Proč nemohlo vyjít během jeho života?

Odpověď najdeme ve dvojím: zaprvé musíme vnímat podobu spisu v kontextu intenzivních duchovních proudů jeho doby, totiž sporů mezi Bossuetem a Fénelonem. Otázka pasivity a aktivity při hledání Boží vůle mohla přinést leccos teoreticky znepokojujícího. Třebaže se historici duchovního života přiklánějí k názoru, že Caussade je blíže Bossuetovi, a to (kromě častějšího odvolávání se na něj) i formou svého čitelného sdělení, nemůžeme přesto, podle znalců jeho díla, jednoznačně říci, že by oproti „Fénelonově liknavosti“ hájil „Bossuetovu činnorodost“. Samozřejmě, že Caussade několikrát v textu sděluje, že nesmíme propadnout (a vypočítává důvody) kvietismu. Ale pro spravedlivější posouzení bychom měli dopovědět, a to je onen druhý bod, dosvědčující, že celé Caussadovo životní nasazení právě ukazuje, že nelze duchovní život, plný dynamiky hledání, uzásadňovat strukturálně. Tak jako se vytvářejí neživotná učebnicová schémata vzhledem k Bossuetovi či Fénelonovi, jak o tom vhodně mluví mistr slova Bourdalou, tak bychom rovněž mohli propadnout manýrismu, pokud bychom chtěli Caussada zarámovat do jednoduchého vzorečku „z naší strany“ (nazývali bychom ho „věčným odevzdávačem, citově umiláčkovaným při prožitkových pukrletech“). Setřeli bychom asymetrické paradoxy. Na toto dále upozorňuje nejen František Saleský, ale i význačný znalec francouzských duchovních proudů, Henri Brémond, jež má pro Caussada, třebaže více dopřává sluchu Fénelonovi, ty největší sympatie.

Spis Odevzdanost do Boží prozřetelnosti již záhy po roce 1861 dosáhl téměř rekordního čísla nákladu (jedno z mnoha vydání ke konci 19. století například dosahuje 50.000 výtisků). Důležitý je dále spis Instruction sur les états d’oraison suivant de M. Bossuet z roku 1694, vydaný v Perpignan. Bossuetovi a tématu modlitby odpovídá i spisek Bossuet maitre d’oraison (vydaný až Brémondem roku 1931). Neméně důležité jsou jeho Instructions spirituelles, které dříve asi nejvíce čepýřily cenzorův inkoust. Jsou toho dva svazky, a kritického vydání jsme se dočkali až v roce 1962 v Paříži. Zvlášť dnes je s oblibou vydávané pojednání o modlitbě srdce – Traité sur l’oraison du cœur (jedno z kritických vydání bylo vytištěno v Paříži roku 1981).

Otec Caussade jednoduše sděluje, že srdce jako střed osobnosti dokáže rozlišovat mezi prožitkem (zážitkem) a nezapomenutelnou zkušeností. Ztotožňování pocitových prožitků se zkušenostmi zralého srdce se dopouští v duchovním životě pouze ten, kdo srdcem doposud nezačal žít, a tak zaměňuje srdce za pocity. Naopak ten, kdo ví o nezviklatelných (transcendentálních) zkušenostech, bývá vyzbrojen jedním zásadním poznáním: nalézá svobodu milostně přítomného okamžiku.

Jako Bůh může světské osoby zkoušet v důvěře, když jim odepírá hmotné statky, které oni v přebohaté míře shledávají právě u řeholníků, tak zase může zkoušet řeholníky, kteří v určité fázi svého duchovního života nemusejí na první místo klást starostlivost o tyto hmotné statky, tíživým ostnem vnitřních cukavých rozepří, které se jeví prvoplánově jako základní nedostatek v lidském jednání.

Jako teolog nehovoří o samozřejmosti potřeby metodologie a práce s fakty, tak se řeholník nesvěřuje s tím, kolik strádání zakusil při obstarávání praktických záležitostí, jež vnější pozorovatel (s Pascalem bychom řekli: nikoli jemného ducha, vidoucího celek v jednom bodě, ale geometrického, jenž všechno vidí ve stejné početnosti bodů) shledává jako samozřejmý luxus.

Otec Caussade vzácně ukazuje, že není zapotřebí poměřovat oba typy adekvátních zkoušek, ale prostě – a v tom můžeme shledávat požehnaný okamžik při čtení jeho řádků – chce řeholníky v jejich rafinovaných trampotách povzbudit. Nejde o alibi, ale o soucítění.

Třebaže mnohé spisy o duchovním životě jsou zajatci existenciální situace, ve které byly napsány, Caussadovo pojednání patří mezi ty texty, které přerůstají stín své dobové podmíněnosti a v pravý čas přinášejí blahodárný užitek. Teologie zkušenosti Ducha v jezuitské spiritualitě (odvolávající se třeba na texty Petra Fabera či Jeronýma Nadala, jakožto počátky rodící se jezuitské komunity), budou vždy provokovat ty, kteří pod fakty a argumenty neshledávají život ani drama hledání hodnot. Říká se, že jako dominikánská spiritualita půvabně hledá poselství svatého Dominika, aniž by musela napořád citovat za každou větou o duchovním životě Tomášova génia, tak i jezuitská spiritualita hledá v pevně vystavěné struktuře a propracovaného řízení řádu svobodu nevlastnického rozlišování obtížně definovatelné „útěchy a neútěchy“. Odvolávání se na „zdravý rozum“ či „zlatý střed“ (jako jistota z naší strany) může právě působit dosti plaše a roztřeseně. Ba může zmrtvolňovat a zšedivit život. Žádné otázky totiž nejsou vyřešeny a vůbec nepředstavují jenom marginální pocity. Naopak „pneumatické“ texty Caussadovské dílny (tím, že nejsou: trhem možností pro duchaplné hříčky; ani sterilní úzkostlivostí, která dopředu vylučuje plastičtější pohled na život Slova ve slově; ani vynuceným klidem, který maskuje nezájem o hlubší vztahy) nám připomínají pozvání do naprosté a nekontrolované vydanosti – pro Pána.

Milost přítomného okamžiku je zachytitelná srdcem, které nemůže žít bez spojování se s plností Tajemného. Dýchne na nás nejen obrovská kultura francouzského duchovního světa, ale především přizvání k tomu, co otci Caussadovi nejvíce leželo na srdci: svoboda (tohoto) srdce, která se stává autentičtější postupně, a proto musí mít nejen věrného Adresáta svých vlastních hnutí, ale jednu naprosto vyhraněnou ambici – umění vyznat lásku v každém okamžiku života.

Michal Altrichter SJ